261 



ut försiggår i maj eller t. o. m. in i juni (jämför 

 här nedan om häckningen). Höstflyttningen norr- 

 ifrån sker i september, men vid Ölandskusten ligga 

 de kvar hela oktober månad. Flertalet svärtor 

 flyttar längs kusten, men ett ringa antal sträcker 

 öfver det inre af Sverige. De äro sålunda höst och 

 vår ej sällsynta i Mälaren, Vettern, Venern och andra 

 större sjöar (jämför noten of van). 



När hon kläcker vid hafvet, uppehåller sig 

 svärtan under häckningstiden nära land bland hol- 

 mar och skär, annars ligger hon gärna ute på djupare 

 vatten. Hon är en klumpig fågel, som går dåligt 

 och vaggande. I vattnet åter rör hon sig med stor 

 färdighet, och hon dyker till botten på jämförelsevis 

 stora djup; så finner man stundom i hennes mage 

 djur, som ej lefva på grundare vatten än 8 — 10 

 famnar (Collett 1877). Hon flyger snabbt nog, van- 

 ligen tätt öfver vattenytan, men vid flyttning öfver 

 land ffyger hon högt. 



Vid häckningsplatserna eller inne i skärgården 

 är hon föga skygg. När svärthonan rufvar, låter hon, 

 om äggen äro mycket legade, stundom t. o. m. taga 

 sig på boet och söker ej fly, om man åter sätter 

 ned henne på äggen. Men i stora flockar ute på 

 sjön är hon rädd och svår att nalkas. Vid hafvet 

 lefver hon mest af musslor, kräftdjur och liknande. 



Under parningstiden flyger svärtan tidigt om 

 morgonen och stundom äfven om aftonen i små 

 sällskap, bestående af några hanar och ett par honor, 

 i en vid krets öfver land och återvänder så till hafvet 

 för att en stund senare upprepa samma lek. På Öland, 

 där vi iakttagit denna hennes vana, säger folket att 

 hon »ringar», och hon skjutes ofta »på ringning». 



Svärtan fortplantar sig senare på året än någon 

 annan sjöfågel. Man finner sålunda vanligen hennes 

 nylagda ägg mot slutet af juni och ofta nog först i 

 juli. På Öland kläckas ungarna ofta så sent som 

 i augusti, ja ännu senare. Hanarna lämna snart de 

 rufvande honorna och träffas under sensommaren 

 i stora flockar vid haf »fjordarna i Norge men hos 

 oss vanligen blott några få tillsammans. 



Äggen läggas nära stranden, helst bland skyd- 

 dande växter. I Lappland skola de stundom läggas 

 i skogen rätt långt från närmaste vatten. De äro 

 vanligen 8 — 10, stundom ända till 14, gulhvita. 

 Längd 69 — 77 mm., tjocklek 46 — 53 mm. 



Hvitnaekade svärtan, Oedemia perspicillata, (L.) 

 (Tafla 58, fig. 5, ef i vårdräkt). 



Syn. Fuligula perspicillata. 

 Namn: Glasögonand, Smitt. Danska: Brille- 

 and. Finska: Valkoniska-merilintu. 



Hane: svart, med en stor fläck framför ögonen 

 midt i pannan och en annan, längs bakhalsen hvita. 

 Hona: mörkt brunaktig, något ljusare under, hjässan 

 brunsvart, på hufvudets sidor med ett par smuts- 

 Il vita fläckar (liknande dem hos svärthonan), i nacken 

 en hvit fläck (Dresser). Iris (ef) hvit eller (9) grå- 

 aktig. Näbb (ef) rödt och hvitt med en svart fläck 

 på hvar sida om öfvernäbbets ansvällda rot, eller 

 (9) mörkt blyfårgadt. Fötter (ef) röda med svart 

 simhud eller (9) gulröda med gråaktig. Längd 500 

 —530 mm. Vingen c:a 240—250 mm. 



Ungfågeln liknar honan. 



Den hvitnaekade svärtan tillhör egentligen en- 

 dast arktiska Nordamerika. Om vintern flyttar hon 

 söderut. På Grönland är hon tillfälligtvis anträffad, 

 och till Europa har hon upprepade gånger förflugit 

 sig. I Sverige är hon funnen i Karesuando 1833 

 och nära Kalmar 14 / 6 1846 (Nilsson); båda exem- 

 plaren voro gamla hanar. I Norge är en hane 

 skjuten vid Hjeltefjorden nära Bergen ( 23 / 9 1893, 

 Collett 1895). I Finland erhölls en hane på Åland 

 (maj 1866), en annan i Pojo — vestra Nyland — 

 (maj 1867). Malm uppger henne som mycket säll- 

 synt i Enare, och sannolikt torde något fynd ligga 

 till grund för uppgiften. I Kittilä skall hon ock 

 ha erhållits (sommaren 1858) (Palmen). I Danmark 

 är hon ej anträffad, men på Fseröarna är hon fun- 

 nen ett par gånger (Collin). 



Till lefnadssätt skall den hvitnaekade arten 

 likna vår vanliga svärta. 



Sjöorren, Oedemia n/gra, (L.) (Tafla 58, fig. 1, ef 

 i vårdräkt, fig. 2, 9)- 



Syn. Fuligula nigra. 



Namn: Hafsorre; Vattenorre (Smal.); Svart- 

 and, Svärta (Jämtl.); Doppand (Göteborgstrakten); 

 Pjuk (Bleking). Norska: Svartand. Danska: Sort- 

 and, Kuland, Svcerten; Sort Himmelhund (Lille Belt). 

 Island: Hrajnsönd, Dukönd. Finska: Merilintu, 

 Mustalintu, Meriteiri, Musta telkkä; Njuorkua 

 (Ryska lappm.); Hanhisuorsa, Korpisuorsa (Sutak.). 

 Lapska: Njurkku. 



Hane: helsvart, på hufvudet med svag blå 

 glans. Handpennorna med brungrått infan. Hona : 

 mörkt brunaktig, på ryggen och isynnerhet på buken 

 med ljusgrå, tvärgående fjäderkanter. Hufvudets och 

 halsens sidor tätt gråpudrade af ljusa fjäderkanter. 

 Iris mörkbrun. Ögonlockskanter gula (ef). Näbb 

 (ef) svart med en knöl vid roten samt längs midten 

 ett bredt, gult band; hos honan är knölen rätt 

 liten, och det gula bandet saknas. Fötter brun- 

 svarta. Längd 432 — 529 mm., 9 mindre än ef- 

 Vingen 202—235 mm. 



