262 



Ungfågeln liknar honan men är ljusare. 



Dunungen: mörkt brunaktig. Nedre delen af 

 hufvudets sidor, strupen och bukens midt ljust grå. 



Sjöorren har sitt häckningsområde i de nordliga 

 delarna af Europa och Asien, i öster till Taimyr. 

 Om vintern träffas han i södra Östersjön och vid 

 vestra Europas kuster. I Nordamerika finnes en 

 mycket närstående art. I norra Sveriges fjällsjöar 

 från Jämtland norrut till finska och norska gränsen 

 är han kanske den vanligaste dykanden, och under 

 flyttningstiden är han ej sällsynt i mellersta och 

 södra Sveriges insjöar, ehuru flertalet åtminstone om 

 våren torde följa kusterna. Han häckar ej vid hafvet, 

 men tillbringar vintern där. I Norges sydliga fjäll- 

 trakter förekommer han fåtaligare än svärtan, men 

 blir allmännare i Trondhjems stift och är lika talrik 

 som svärtan ända upp i nordligaste Finnmarken 

 (Collett). I Finland häckar han i det inre af lapp- 

 marken samt därifrån söderut i Kiuruvesi, Idensalmi, 

 vid nordliga Ladoga samt i Olonetz. I södra Fin- 

 land träffas han endast under flyttningstiden (Palmen). 

 Vid Danmarks kuster träffas han höst och vinter, 

 isynnerhet om denna är hård (Collin). På Island 

 skall han sparsamt häcka vid Myvatn (Faber). 



Sjöorren lämnar i regel Sverige under den kal- 

 laste vintertiden, men återkommer till Bohuslän 

 redan i mars och håller sig då i stora flockar (någon 

 gång i tusental) långt ute till hafs. Fram i april 

 draga de mot norden, fördelade i små sällskap. Höst- 

 flyttningen företages först när sjöarna börja tillfrysa. 

 I Vettern synes han ofta ännu i november och de- 

 cember. En och annan ungfågel öfvervintrar vid 

 vår vestkust, och vid södra Skåne visar han sig ofta 

 vintertid; någon enda gammal fågel kvardröjer äfven 

 öfver sommaren i Bohuslän. 



Sedan honan börjat rufva, träffas hanarna van- 

 ligen enstaka eller någon gång, såsom 1887 i Por- 

 sangerfjorden, i stora flockar. Sjöorren är i regel 

 skyggare än svärtan, isynnerhet när han är i flock. 

 Han lefver mest af musslor, små snäckor och dylikt. 

 Ett par i Jämtland fällda exemplar innehöllo äfven 

 gröna växtdelar. 



Sitt bo lägger sjöorren helt nära stranden, van- 

 ligen doldt bland videbuskar eller andra höga växter. 

 Äggen 6 — 9, sällan flera, äro gulaktigt hvita. Längd 

 63 — 65 mm., tjocklek 42 — 43 mm. 



Knipsläktet, Glangula, Leach. 



Näbbet, räknadt från fjädergränsen bakom näs- 

 borrarna, längre än tarsen. Hos våra arter ligga 

 näsborrarna något framom näbbets midt. Stjärten 

 med 1.6 pennor, afrundad. 



Släktet eger endast tre arter, tillhörande såväl 

 den nya som den gamla världens nordliga trakter. 

 De häcka i ihåliga träd eller, där träd saknas, under 

 stenar och dylikt. 



Ölversikt ar arterna. 



I. Hufvudet glänsande grönsvart med en liten 

 oval, livit fläck mellan näbbet och ögats 

 underkant (ef). Näbbnageln upptar '/ 3 af 



näbbspetsens bredd Cl. glaucion. 



II. Hufvudet glänsande blåsvart med en större, 

 lodrätt ställd, nästan trekantig, hvit fläck 

 mellan näbb och öga (c?)- Näbbnageln 

 upptar */, af näbbspetsens bredd Cl. islandica* 



Knipan, Clangula glaucion, (L.) (Tafla 57, fig. 7, 9. 

 fig. 8, ef i vårdräkt). 



Syn. Fuligula clangula, (L.), Glaucion clangula, 

 Bucephala clangula. 



Namn : Knip-ånn (Smal.) ; Knipskalle ef, Knip- 

 Icäring Q, Löf knipa ungfågel (Östergötl.); Knip- 

 skalle, Blankknip och Blankhane ef, Mögelhane 

 ung ef i 2:a — 3:e året, Gråknipa 9 och ungfågel 

 (SörmL); Knejp (Mora); Dopping (Skåne, Smal. vid 

 Bolmen); Isand (Bohusl.); Knortand, Doppand 

 (Göteborgstrakten); Skatand (Värml.); Hvitsida 

 (Härjed.); Blåand, Skörand, Stomand, Stutand 

 (Jämtl.); Hvitpenning ef, Blike Q (Gotl.). Norska: 

 Hvinand, Kvinand, Skjcerand; Fj eldand (Dovre). 

 Danska: Hvinand; Firöine ef, Krikand och Krcek- 

 and 9; Bruskop, Blankekniv, Flemand, Hvidöie; 

 Splitdykker (Thy); Brunnakke 9 och ungf. (Thy); 

 Färöarna: And. Island: Husönd. Finska: Selkä- 

 telkkä, Telkkä, Sotlca, Vinkusuorsa (Satakunda). 

 Lapska: Coadgi. 



Hane i vårdräkt: hufvudet svart med stark, 

 grön glans och en hvit fläck vid näbbroten. Rygg, 

 skuldror, öfvergump och stjärt svarta — svartbruna. 

 Handpennorna, de inre armpennorna och de minsta 

 vingtäckarna svarta, de förlängda skulderfjädrarna 

 dels svarta, dels hvita mqd svarta kanter ; de mel- 

 lersta armpennorna och återstående vingtäckare hvita. 

 Undre täckare svartgrå. Halsen och undersidan 

 hvita, undergumpen gråfläckig och sidorna med 

 långa, svarta fläckar. I sommardräkt liknar han 

 honan så när som på vingen. Hona: hufvudet 

 mörkbrunt utan hvit fläck, skuldror och rygg mörk- 

 grå med ljusare fjäderkanter. Återstoden af öfver- 

 sidan och stjärten gråsvarta. Handpennor och inre 



* Honan af Islandsknipan liknar den vanliga kniphonan 

 men är större och har det grå bandet öfver bröstet bredare 

 samt vanligen svarta spetsar på de större vingtäckarna (de äro 

 bruna hos den vanliga kniphonan). 



