263 



armpennor svarta, yttre armpennor hvita. Ving- 

 täckarna svarta och hvita, bildande tvä svarta band 

 på den hoplagda vingen. Framhalsen och under- 

 sidan hvita, öfver bröstet ett grått band, sidorna 

 mörkgrå. Iris gul, näbb svart, hos honan med ett 

 gult band bakom nageln. Fötter pomeransgula 

 med svartgrå simhud. Längd 387 — 495 mm. Vin- 

 gen 177—236 mm. Honan är mindre än hanen. 



Ungfågeln liknar honan, men hufvudets brun- 

 aktiga färg är ej skarpt afsatt från den grå halsen, 

 och samtliga smärre vingtäckare äro af ryggens färg. 



Dunungen: ofvan mörkt brun med ett par 

 hvita fläckar på ryggens sida, ett par bakom vin- 

 garna, ett par på öfvergumpen och ett smalt, hvitt 

 band öfver vingen. Strupen och öfre delen af hal- 

 sens sidor hvita, den undre grå. 



Knipan häckar i det norra halfklotets nordliga 

 trakter, om vintern besökande södra Europa, Asiens 

 varmare delar och Amerika ned till Mexiko. I 

 Sverige är hon sällsynt vid Karesuando, talrik sö- 

 derut i Lapplands skogar, och hennes sydgräns som 

 regelbunden häckfågel går genom Gestrikland, norra 

 Dalarna och Värmland, ehuru hon skall häcka på 

 några ställen längre söderut, t. ex. i Vermdö skär- 

 gård (åtminstone förr, Kinberg), vid Venern (hvarifrån 

 vi fått dunungar), vid Tåkern (Engholm*) samt på 

 några ställen i Småland (Kinberg). Ännu ej fort- 

 plantningsdugliga ungfåglar stanna ofta öfver som- 

 maren långt söder om artens häckningsplatser och 

 ge lätt upphof till påståenden om. att knipan 

 häckat där. Så väl vid våra kuster som äfven vid 

 öppna strömmar inåt landet finnes knipan kvar öfver 

 vintern. I Norge häckar hon allmänt i subalpinska 

 och alpinska älfvar och sjöar söder om Dovre, isyn- 

 nerhet på östlandet. Nordanfjälls skall hon vara 

 talrik äfven på låglandet. Om vintern är hon tal- 

 rik, isynnerhet vid de sydliga kusterna (Collett). I 

 Finland finnes hon allmänt öfver hela landet med 

 undantag af dess nordligaste, på skog blottade del 

 (Palmen). I Danmark är hon isynnerhet under kalla 

 vintrar mycket allmän, en del återkommer söderifrån 

 i mars (Collin). På Fjeröarna skall hon ej vara 

 sällsynt, men ersattes på Island af nästa art. 



Knipan flyttar hos oss endast undan för isen 

 och öfvervintrar talrikt öfverallt där grundt öppet 

 vatten finnes. Endast under särdeles stränga vintrar 

 torde hon alldeles lämna landet. Hon är vår all- 

 männaste dykand och saknas under senhösten och is- 

 lossningen om våren knappast i någon svensk insjö. 



Hon dyker ej som sjöorren och svärtan till 

 botten pä stora djup, utan fordrar för att trifvas 



* I)ä fynd al' dunungar ej föreligga, torde uppgiften beliöfva 

 bekräftelse. 



grundare ställen. Knipan är ytterst skygg och vak- 

 sam samt försöker med stor klokhet att undgå alla 

 forsat, häri visande mer beräkning än de andra 

 dykänderna. Hon lyfter äfven lättare från vattnet 

 och kan liksom änderna genast vända vid uppfloget 

 och fortsätta med vinden (jämför sid. 249). Vid 

 hennes flykt uppkommer ett hvinande eller klingande 

 ljud (»clangula»), som dock endast skall frambringas 

 af hanen. Hon dyker enabbt och rör sig, ehuru 

 med vaggande gång, rätt bra på land ; härvid sprin- 

 ger hon i hälft upprätt ställning. 



Sina ägg lägger knipan i ihåliga träd, i för 

 henne upphängda hålkar (stutar*), som sedan be- 

 skattas på äggen, eller i andra liknande gömslen. 

 Stundom skola flera fåglar häcka i samma hål, ja 

 det berättas, att en hökuggla och en knipa en gång 

 lagt ägg i samma hålk. Äggen äro vanligen 10— 12 

 till antalet, stundom endast 6—8, grönaktiga eller 

 gröngrå. Längd 53— 63,5 mm., tjocklek40 — 44,5 mm. 



De nykläckta ungarna skola af honan bäras i 

 näbbet till närmaste vatten, som ibland är rätt af- 

 lägset. Någon gång lär kniphonan fördrifva någon 

 af sina grannar och röfva dennas ungar. 



Islandsknipan, Clangula islandica, (Gmel.) (Tafla 57, 

 fig- 6, ef i vårdräkt). 



Syn. Fuligula islandica, Glaucion islandicum. 



Namn: Barrows dykand. Norska: Husand. 

 Danska: Isländsk Hvinand. Island: Husönd. Fin- 

 ska: Islannin telkkä. 



Hane: ofvan svart med svag blå glans, en längs- 

 gående, hvit fläck på skuldran. Vingarna svarta, 

 de mellersta vingtäckarna och de mellersta arm- 

 pennorna hvita. Själfva vingen har sålunda, i mot- 

 sats mot knipans, två hvita fläckar, skilda åt genom 

 ett svart band. Stjärten svartaktig. Hufvudet svart- 

 blått, glänsande, med en stor, halfmånformig, hvit 

 fläck på h vardera sidan om näbbroten. Hjässans och 

 nackens fjädrar förlängda. Hals, bröst, buk och 

 undergump rent hvita. Sidorna svartfläckiga och 

 buken delvis grå. Honan liknar mycket en kniphona, 

 men skiljes bland annat på de mycket förlängda 

 fjädrarna på hufvud och nacke (jämf. noten sid. 262). 

 Iris gul. Näbbet svartaktigt. Fötter gulaktiga. 

 Längd 400—508 mm. Vingen 204—243 mm. 



Dunungen liknar knipans. 



Denna knipa ersätter vår vanliga på Island, där 

 hon är mycket allmän. Hon finnes likaså i Nord- 

 amerika från Hudsonländerna till Alaska och enligt 

 Holböll (1843) äfven vid Godthaabsbukten på Grön- 

 land. Från Island flyttar hon ej vintertid, och endast 



Häraf hennes norrländska benämning stutand. 



