266 



Namn: Norska och danska: Stellers And. Fin- 

 ska: Stellerin alli. 



Hane i vårdräkt: strupen, en bred ring kring 

 halsen, ryggen samt öfvergumpen svarta med stark, 

 grönblå glans. Hufvudet hvitt med silfverglans, en 

 bred men kort, uppstående tofs i nacken och två fläc- 

 kar i pannan sjögröna, en fläck kring ögat och en bred- 

 vid nacktofsen svarta. De små vingtäckfjädrarna, 

 skuldrorna och ett band öfver bröstet hvita. De inre 

 armpennorna förlängda och böjda nedåt, samtliga 

 armpennor och de långa skulderfjädrarna i utfanet 

 svartblå, infanet och spetsarna hvita. Handpennor 

 och stjärt svartbruna. Under på bröst och sidor 

 rostgul — rostbrun, hvilken färg småningom inåt och 

 bakåt mörknar och öfvergår i bukens och under- 

 gumpens svarta färg. Hona: brun med svartbruna 

 fläckar, buken ofläckad, mörkbrun. De inre arm- 

 pennorna förlängda och krökta som hos hanen. 

 Armpennornas infan brunt, utfanet svartblått, bil- 

 dande en spegel såsom hos hanen, denna är bakåt 

 begränsad af armpennornas, framåt af täckfjädrarnas 

 hvita spetsar. Iris brun. Näbbet grönaktigt grått. 

 Fötterna grönaktigt bruna. Längd 451 — 492 mm. 

 Vingen 205—229 mm. 



Ungarna likna honan, men äro ofvan mörkare 

 med hufvud och hals ofläckade samt ha gråbrun 

 spegel. De unga hanarna få första vintern en brun 

 »hjässtofs» och de förlängda armtäckfjädrarna svart- 

 blå med inre fanet till en del silfverhvitt, mot våren 

 blifva de något hvitnackiga, men erhålla sin fullt 

 utbildade dräkt först under andra vintern. 



Alförrädaren har sitt hem i gamla världens 

 arktiska trakter och i nordvestra Amerika. Han 

 häckar talrikt på Taimyrs tundror och i Kamtschatka. 

 Till Ostfinnmarken, särskildt Varangerfjorden, kom- 

 mer han de flesta år i tämligen stort antal. Längre 

 mot vester går han vintertid, åtminstone vissa år, 

 till Porsangerfjorden och till Vestfmnmarken samt 

 har ej sällan anträffats ännu vid Tromsö. Stundom 

 stannar en eller annan flock öfver sommaren vid 

 Norges nordligaste kust, ocli han skall hafva häckat 

 vid Varangerfj ordens mynning (Henöarna) (Dresser, 

 Collett 1881). Till Östersjön kommer han ibland; 

 han har under kalla vintrar anträffats i öppna 

 vakar i Sörmlands- och Östgötaskären. I Stockholm 

 ha på en gång flera stycken, mest ungfåglar, ut- 

 bjudits till salu. Han är en gång skjuten t. o. m. 

 i Fyrisån vid Upsala ( l3 / 3 1855, Upsala museum). 

 I Finland är han ej så sällan anträffad om vintern 

 och våren vid Finska viken samt en gång vid Ny- 

 slott ('/, 1862) (Palmen). Detta fynd tyder kanske 

 på, att de individ, som funnits vid Östersjön, dit- 

 kommit öfver Hvita hafvet, Onega och Ladoga. 



Äfven vid Danmarks kuster är han funnen vintertid, 

 t. ex. vid Gilleleie på Sjffillands nordspets (febr. 1830) 

 samt vid Helsingör ("/, 1849; '7, 1855), vid Kjöge- 

 bugt ( u /„ 1887), vid Kibe ( 9 / u 1894) (Collin), flera 

 andra fynd att förtiga. 



Alförrädaren synes i lefnadssätt stå närmast 

 ejdrarna. En del af oss undersökta individ från 

 Varangerfjorden innehöllo en myckenhet rätt stora 

 musslor och snäckor samt små krabbor och läm- 

 ningar efter sjöborrar. 



Ejtlersläktet, Somateria, Leach. 



Genom sitt stora, mot spetsen jämnt afsmal- 

 nande näbb med de tre, spetsiga, framåtskjutande, 

 fjäderklädda fiikarna vid basen skiljas ejdrarna från 

 öfriga dykänder, som de mycket likna. Bland dessa 

 står dem särskildt alförrädaren synnerligen nära så- 

 väl med hänsyn till äfven den hanliga dräktens 

 färgfördelning som beträffande lefnadssättet. Liksom 

 denne häcka ejdrarna endast vid hafvet. 



Öfversikt al' arterna. 



I. Sidovinldarna af fjäderbetäckningen vid 

 näbbets bas räcka icke till näsborrarna, 

 men pannans fjäderklädnad skjuter i en 



kil fram till näsborrarna S. spectabilis. 



II. Sidovinklarna af fjäderbetäckningen vid 

 näbbets bas räcka till näsborrarna, men 

 pannans tjäderklädnad når endast half- 

 vägs dit S. mollissima. 



Praktejdern, Somateria spectabilis, (L.) (Tafla 59, 

 lig- 3, ef i vårdräkt, fig. 4, 9)- 



Syn. Fuligula spectaMlis. 



Namn: Kamgudunge, Kamgiding (Sörml.); 

 Äderhong ef (Östergötl.). Norska: Ekonye, ErJconge; 

 Spitsberg-E (Finnmarken). Danska: Pragt-Eder- 

 and, Pragt-Ederfugl, Konge-Ederfugl, PuMelnmbet 

 Ederfugl. Fajröarna : Eävekongur, JEöukongur. 

 Island: JEdarJcöngur, Blikaköngur, Finska: Pitlshn- 

 haahlta. 



Hane i vårdräkt: hufvudet ofvan och nacken 

 ljust blågrå, näbbknölen kantad med ett svart band, 

 ögat omgifvet af en svart fläck, på strupen en V- 

 formad, svart teckning, kinderna grönaktigt hvita, 

 halsen gulaktigt hvit, bröstet med rosenfärgad an- 

 strykning. Byggen framtill, ett snedt band öfver 

 vingen, bildadt af vingtäckfjädrarna, och en stor 

 fläck på sidan af öfvergumpen hvita. Bakryggen, 

 skuldrorna, vingarna, stjärten, öfver- och under- 

 gumpen samt undre kroppsdelarna för öfrigt mörkt 

 sotsvarta. De inre armpennorna förlängda och krökta. 



