268 



finnas öfver hela undersidan. De hvita tvärbanden 

 på vingen saknas. 



Dunungen: ofvan mörkt brunaktig, ett band 

 från näbbet öfver ögat, samt strupen och de nedre 

 kroppsdelarna ljust gråaktiga. 



Ejdern finnes allmänt utbredd öfver hela norra 

 halfklotets nordliga del. I Sverige är han rätt tal- 

 rik vid alla våra kuster, i största antal dock i Bo- 

 huslän. Vid Bottenhafvet synes han aftaga norrut 

 (Kinberg). Vilsekomna individ hafva någon gång 

 anträffats i Venern, Mälaren, vid Skara, Kallsjön i 

 Jämtland m. fl. ställen. Längs Norges kust finnes 

 han öfverallt, rikligare ju längre man kommer mot 

 norden. Bland Ålands skär är han mycket talrik, 

 och härifrån finnes han längs Finlands kuster österut 

 till något bortom Helsingfors, norrut till Gamla 

 Karleby samt i Uleåborgs och Torneås skärgårdar. 

 Vid Tammerfors är han en gång iakttagen vårtiden 

 (Mela). I Danmark häckar han flerestädes, såsom 

 i Kattegat vid Hirtsholm, Laesö, Hesselö, Samsö samt 

 på Bornholm och Kristiansö m. fl. ställen. Om 

 vintern är han mj'cket talrik vid kusterna (Collin). 

 På Fseröarna, Island och Grönland är han ytterst 

 allmän året om. 



Från norra Östersjön flyttar ejdern i regel i 

 september och oktober månader och återkommer 

 i april. Vid vår vestra kust däremot öfvervintrar 

 han, såvida ej hafvets isläggning fördrifver honom. 



Vintertiden vippehåller sig ejdern gärna ute på 

 öppna hafvet. Han är en sällskaplig fågel, som 

 vanligast förekommer i stora flockar. I vattnet 

 rör han sig med stor färdighet, och med lätthet häm- 

 tar hän sin föda från botten på 20 famnars djup, ja 

 Collett omtalar, att man i Norge sett ejdern söka 

 föda på omkring 100 famnar, och att han därvid 

 varit under vattnet flera minuter. Ehuru han vid 

 dykning vanligen använder endast fötterna, hafva vi 

 sett jagade ejdrar härvid bruka äfven vingarna. 

 Ejdern förtär hos oss hufvudsakligen musslor, som 

 stundom äro rätt tjockskaliga, kräftdjur och dylikt, 

 all föda svåljes hel. 



Isynnerhet tidigt om våren hör man ofta ejder- 

 hanens läte »a-oh», honans läte är lågt kraxande 

 »kråck-kråck». 



När de första vackra vårdagarna nalkas, börja 

 de stora ejderskarorna vid vår vestra kust fördela 

 sig i mindre flockar, som draga längre och längre 

 in i skärgården. Häckningen börjar i slutet af 

 april eller maj. Hanen följer sin hona tills denna 

 börjat rufva, och skulle han af våda omkomma, får 

 hon vanligen inom några timmar en ny. Stundom 

 ligger hanen kvar i närheten ännu någon tid. Men 

 innan ungarna kläckas, ger han sig långt ut till 



hafs, där han förenar sig med andra hanar till stora 

 flockar. I juli fäller han stjärt- och vingpennorna 

 och anlägger då för mycket kort tid den mörka 

 sommardräkten. Härunder saknar han flygförmågan 

 och är ytterst skygg. De stora flockarna träffas ute 

 i Kattegat ofta först 2 — 3 mil från land. Endast 

 på de yttersta skären gå de i land för att hvila 

 och tillbringa nätterna. 



Ejdern fortplantar sig ej förr än vid tre års 

 ålder, och de yngre fåglarna hållas under häcknings- 

 tiden för sig och besöka ej häckplatserna. 



I en bergskrefva, på släta marken, stundom i 

 skydd af en sten e. d. lägger honan sina vanligen 

 4 — 6 ägg. Till färgen äro de grågröna. Längd 

 68 — 87 mm., tjocklek 47 — 54 mm. De stora och 

 präktiga ejderäggen ätas på många orter af be- 

 folkningen, som skattar dem högt. Ofta ligger boet 

 rätt långt, ända till flera kilometer, från hafvet och då 

 vanligen vid någon liten insjö. Äggen ligga i ett 

 konstlöst, fördjupadt rede, klädt af ljung och tång, 

 och omges af en krans af dun, som honan plockat 

 från sitt eget bröst. När hon lämnar boet, täcker 

 hon äggen därmed för att dölja dem. Men blir hon 

 hastigt uppskrämd, öfvergjuter hon vid uppfloget 

 vanligen äggen med sina exkrementer. Rufningen 

 varar omkring 21 dygn, under hvilken tid honan 

 morgnar och aftnar beger sig ner till stranden för 

 att bada och skaffa sig föda. När rufningen fort- 

 skridit långt, lämnar hon endast ogärna äggen och 

 förtär troligen ingenting. I Norge har man gjort 

 den iakttagelsen, att ett större antal ejdrar häcka 

 under varma och soliga somrar än under kalla och 

 regniga. Flerestädes i norra Norge, t. ex. på Tamsö i 

 Porsangerf jorden, samt på Färöarna, Island, Spetsber- 

 gen och Grönland häckar ejdern i stora, täta kolonier 

 med hundratals par och snart sagdt bo vid bo. Vid 

 sådana så kallade »dunvajr» skyddas fåglarna af- 

 undsjukt, men lämna i gengäld dyrbara skördar af 

 det värdefulla dunet. Vid våra kuster åter, där 

 paren häcka skilda åt, högst några få på hvar 

 holme, men så mycket jämnare fördelade i hela 

 skärgården, torde någon lönande duntäkt aldrig upp- 

 stå. Redan svårigheten eller rättare omöjligheten 

 att öfvervaka och skydda de häckande fåglarna ut- 

 gör hinder härför. 



Där ejdern häckar i kolonier, bruka honorna 

 stundom stjäla ägg från hvarandra; så hafva vi ena 

 dagen funnit 5 ägg i ett rede och den andra 10, 

 medan motsvarande antal voro försvunna från ett 

 närliggande bo. På samma sätt stjäla de äfven 

 ungar från hvarandra, om de komma åt. Collett 

 omtalar, hur han en gång såg en hona stoltsera 

 med ej mindre än 27, sannolikt till största delen 



