271 



Fagergaas. Danska: Stor Skallesluger, Gulskrcep, 

 Gul Skallesluger, SJcjörand, Stor Havgasse; Böge- 

 skrcekJce (Falster). Fseröama: Topåndt. Island: 

 Störa toppönd, Gulönd. Finska:. Iso koskelo, 

 UuJcoshelo, Röhkä; VoiJcoskelo (Savolax). Lapska: 

 Kussa-koalsi. 



Hane i vårdräkt: hufvudet ocli främre delen af 

 halsen svarta, i nacken med grön glans och något 

 förlängda fjädrar. Främre delen af ryggen och 

 de långa skulderfjädrarna svarta. Bakrygg, öfver- 

 gump och stjärt grå, öfvergumpens sidor vattrade 

 med hvitt. Handpennorna brunsvarta, armpennorna 

 hvita, med svarta utkanter, de innersta svarta. 

 Vingtäckarna hvita utom handtäckarna samt fjädrar- 

 na vid vingens främre rand, som äro svartgrå, men 

 dolda på den hoplagda vingen. Halsens bakre hälft 

 och de undre kroppsdelarna hvita. I lifvet har un- 

 dersidan en gul anstrykning, skuldrorna en svagt 

 rosenröd, som på konserverade fåglar snart försvinna. 

 I sommardräkt liknar han honan men har spår 

 af svart ring kring halsen, mörkare skuldror och 

 hvita vingtäckare. Honan med hufvud och främre 

 delen af halsen rödbruna samt nacktofsens fjädrar 

 mycket längre än hos hanen. Ofvan askgrå med 

 grå stjärt. Handpennorna brunsvarta, vingen i öfrigt 

 grå med en hvit, odelad vingspegel, bildad af de mel- 

 lersta armpennorna och dessas stora täckfjädrar. 

 Strupen och de undre kroppsdelarna hvita. Iris 

 brun — mörkt rödbrun. Näbb rödt, längs ryggen 

 svart, 52 — 60 nim. långt, nageln räcker omkring */, 

 cm. nedom undernäbbet. Fötter röda med svartaktig 

 simhud. Längd 581—722 mm. Vingen239— 315 mm. 



Ungfåglarna likna honan. Under första vintern 

 får hanen svarta näckar på hufvud och rygg samt 

 delvis hvita vingtäckare. 



Dunungen: ofvan mörkt olivbrun, under hvit, 

 halsens sidor rödbruna, från näbb till öga ett hvitt 

 streck, sidorna med två rundade, hvita fläckar och 

 vingen med ett hvitt tvärband. Näbb och fötter mörka. 



Storskraken bebor gamla och nya världens nord- 

 liga delar, men är i regel mindre talrik än följande 

 art. Om vintern anträffas han från södra Europa 

 och Medelhafvet till Kina och Japan. I Nordamerika 

 ersattes han af en mycket närstående form. I Sverige 

 är storskraken spridd öfver hela landet, talrikast i 

 östra skärgården, från Blekinge upp till Gefletrakten, 

 men synes vid kusten aftaga i antal längre mot 

 norden. På Gotland häckar han, funnen t. ex. på 

 Stora Karlsö, men är sällsynt (Kolmodin). Vid vest- 

 kusten bygger han ej, men besöker den om vintern 

 och tidigt om våren, ehuru fåtaligt. Han häckar 

 spridd vid en del för honom passande sjöar i södra 

 och mellersta Sverige, t. ex. vid Ringsjön i Skåne 



(Kinberg), i Skagershult i Nerike (Sundström). Vid 

 Ven em är han talrik. Norrut blir han allmännare 

 inåt land ; han är sålunda ej sällsynt i Jämtlands 

 och Lapplands sjöar och vattendrag, inom barrskogs- 

 området. I Norge finnes han ända upp till när- 

 heten af ishafskusten, men är norr om Lofoten säll- 

 synt. Talrikast är han i landets inre sydliga och 

 sydöstra delar, norrut bygger han lika ofta vid 

 hafvet som vid sött vatten. Han öfvervintrar all- 

 mänt vid Norges kust (Collett). I Finland synes 

 han mest häcka i de inre delarna, särskildt de 

 nordligare. I Bnare är han talrik. I Satakunda 

 skall han vara allmän både vid hafvet och i in- 

 sjöarna. I sydliga Finland är han visserligen funnen 

 häckande på sina ställen, men är sällsynt. Äfven 

 under flyttningarna och vintertid är han fåtalig vid 

 Helsingfors och på Åland (Palmen, Mela). I Dan- 

 mark är han talrikast om vintern, men han är äfven 

 funnen häckande här och hvar (Collin), om än fynden 

 synas sparsamma. 



Storskraken är en härdig fågel, som ej skyr 

 köld och snö, och först när alla vatten äro till- 

 frusna, tvingas han att lämna vårt land. Så snart 

 öppet vatten finnes någonstädes, kommer han åter, 

 i början hållande till godo med små strömdrag. 

 För sin trefnad fordrar han någorlunda klart vatten 

 med sten- eller sandbotten och steniga stränder. 

 Vi hafva aldrig funnit storskraken bosatt vid sjöar 

 med ler- eller gyttjebotten, och han skyr vassar. 



Storskraken är mycket glupsk; det är dock 

 hufvudsakligast småfisk han fångar. Om hösten 

 samlar han sig ofta i flockar och bedrifver då ett 

 slags gemensamt fiske. Alla fåglarna bilda nämligen 

 en linie, parallel med stranden, och simma så under 

 oupphörligt dykande och plaskande med vingarna 

 mot land, drifvande dymedelst småfisken framför sig 

 för att längst in göra rikt byte. Det hela är så- 

 ledes på sätt och vis jämförligt med ett notvarp. 



I södra och mellersta Sverige häckar storskraken 

 mycket tidigt. I flertalet bon äro de första äggen lagda 

 i slutet af april. På ön Eken i Venern träffade den 

 ene af oss den '"/ t ett bo med halflegade ägg. Sjön 

 var då ännu delvis täckt af is, så att fåglarna 

 måste flyga rätt långt för att finna öppet vatten 

 och föda. Redet lägges oftast i ihåliga träd, där 

 sådana finnas. Flerestädes, t. ex. i Stockholms 

 skärgård och i Lappland, plägar man uppsätta hålkar 

 åt storskraken att häcka i och sedan mer eller 

 mindre försiktigt skatta äggen; det skall stundom 

 lyckas att på sådant sätt få honom att värpa öfver 

 ett tjugutal ägg. Dessa äro vanligen 10 — 12 samt 

 gulaktigt hvita. Längd 65 — 72,5 mm., tjocklek 46 

 — 47 mm. 



