272 



Småskraken, Mergus semafor, L. (Tafla 60, fig. 4, 

 cT i vårdräkt, fig. 5, 9). 



Syn. Merganser serrator, (L.). 



Namn: Praclca; Pracknisse och Stenskrake ef, 

 Pracka och Stenskräcka 9 (Östergötl.); Skräcka 

 (Vestmanl., Värml); Stenskräcka (Smal., Bleking); 

 Småskräcke, Ard (Gotl.) ; Snipanä (Värml., Bohusl.); 

 Vipand (Bohusl.) ; Bergand (Värml.) ; Fiskand (Öster- 

 götl., Värml., Koster). Norska: Liden Fiskand, Sil- 

 and; Strömand (Dovre). Danska: Toppet Skalle- 

 sluger, Topskrcekke, Bögeskrakke ; Fiskand (Samsö) 

 Strömgaas (Hesselö). Fseröama: Topåndt. Island 

 Litla toppönd, Hrafnsönd. Finska : Pikku koskelo 

 Tukka-koskelo, Karikoskelo, Jouhikoskelo, Ajava. 

 Lapska: Vuokta-koalsi. 



Hane i vårdräkt: hufvudet och främre delen af 

 halsen svarta, nacken med grön glans, dess förlängda 

 fjädrar bildande en gles, men lång tofs. Framryggen, 

 skuldrorna och de förlängda inre skulderfjädrarna 

 svarta. Bakrygg, sidor och öfvergump vattrade af 

 mörkgrått och hvitt. Stjärten grå. Handpennorna 

 svartbruna. Armpennorna hvita, vid basen svarta, 

 de inre med svart ytterrand. Vingtäckarna hvita 

 med svart bas. På den hoplagda vingen bildas 

 härigenom en stor, hvit fläck med tvänne sneda, 

 svarta band. På skuldran en rad hvita fläckar. 

 Halsen längs ryggen med en svartaktig strimma, eljest 

 hvit. Halsen nedtill och bröstet blekt rostbruna 

 med svarta fläckar. Undre kroppsdelar hvita. Hanen 

 om sommaren liknar honan, men utmärkes genom 

 mera jämnt mörkgrå öf versida och vingtäckare. Hona: 

 ofvan mörkgrå med ljusare, grå fjäderkanter. Huf- 

 vudets och halsens sidor rödgrå, nacken med tofs. 

 Vingen svartgrå med hvit, af ett mörkt streck tu- 

 delad spegel. Framhals och bröst hvitaktiga med 

 grå inblandning. Mage och undergump hvita, sidorna 

 grå. Iris röd hos hanen, brun hos honan. Näbb 

 rödt, ofvan brunaktigt, 52 — 62 mm. långt. Nageln 

 räcker blott obetydligt nedom undernäbbet. Fötter 

 röda med mörkare simhud. Längd 510 — 625 mm. 

 Vingen 210 — 255 mm. 



Ungfågeln liknar honan. 



Dunungen liknar storskrakens. 



Småskraken bygger såväl i gamla som nya 

 världens nordliga länder, i Europa ned till norra 

 Tyskland. I Sverige är han bland de allmännaste 

 simfåglarna och häckar så väl vid alla våra kuster som 

 vid för honom lämpliga insjöar och floder. Likaså 

 är han allmän äfven öfver hela Norge. I de södra 

 stiften häckar han talrikast vid insjöar och älfvar, 

 norrut helst vid hafvet. På fjällen går han allmänt 

 öfver björkgränsen (Collett). Han är äfven talrik 

 öfver hela Finland såväl vid kusterna som i in- 

 sjöarna (Palmen). I Danmark häckar han flerestädes, 

 så på Veirö, Samsö, Hirtsholmen, vid Korshamn på 

 Fyen, vid Stora Balt och nära Thisted m. fl. ställen i 

 Thy och på Mors (Collin). På Freröarna förekommer 

 han, ehuru ej talrik, året om. Vid Islands sjöar 

 och älfvar häckar han allmänt, höstetid vistas han 

 vid kusten, men öfver mid vintern flyttar han söder- 

 ut. Äfven på Grönland bygger han ehuru ej allmänt. 



Längs Norges kuster ända upp i Ostfinnmarken 

 öfvervintrar småskraken, likaså i Danmark och i 

 stort antal vid vår vestra kust, så länge öppet vatten 

 finnes. Småskraken trifves i sjöar med klart vatten 

 och steniga, ej vassrika stränder. Han fiskar helst 

 nära stranden och på grundt vatten och lefver huf- 

 vudsakligen på småfisk. 



I likhet med de öfriga skrakarterna uppträder 

 han utom under häcktiden i större eller mindre 

 flockar. Han är tämligen nyfiken och omisstänk- 

 sam och låter stundom utan att ana forsat den 

 vane jägaren drifva sig nästan hvart han behagar. 

 Småskraken jagas mycket hos oss och skjutes mest 

 för vättar. För den som lärt sig att tycka om sjö- 

 fågel är hans stek fullt jämförlig med gräsandens, 

 om ej bättre. 



Småskraken värper betydligt senare än stor- 

 skraken, vanligen först in i juni; i början af juli 

 eller t. o. m. senare, kläckas ungarna. Äggen, van- 

 ligen 10 — 12 till antalet, äro grågulaktigt hvita. 

 Längd 59 — 68 mm., tjocklek 43—45,5 mm. Boet 

 lägges i skydd af någon sten, under en buske eller 

 dylikt. 



9:de Ordningen, Pelikanfåglar, Steganopodes. 



Öfvernäbbets hornskida är sammansatt af flera stycken (jämf. tafla 61), hvilken egenskap jämte fötter- 

 nas beskaffenhet (jämf. öfversikten sid. 1 med motstående fig.) är ordningens mest utmärkande yttre känne- 

 tecken. Näshålornas skiljevägg är ej genomborrad såsom hos andfflglarna m. fl., och de yttre näsöppnin- 

 garna saknas stundom alldeles. 



Tungan är alltid mycket liten, så godt som rudimentär. De lefva uteslutande af fisk. Alla utom skarfvar 

 och pelikaner lägga endast ett ägg. Ungarna ligga mycket länge kvar i boet och matas af båda föräldrarna. 



