273 



Ordningen omfattar 50 — 60 arter, tillhörande 6 släkten. Närmast be- 

 fryndade torde pelikanfåglama, enligt nyare undersökningar, vara å ena 

 sidan med hägrar och storkar, å den andra med stormfåglarna. 



Öfversikt af familjerna. 



I. Näbb utan hake vid spetsen och med fint sågtandade kanter... Dysporidae. 

 II. Näbb med hake vid spetsen, dess kanter icke sågtandade Phalacrocoracidae. 



1 Fam. Haf sulor, Dysporidae. 



Genom näbbets form och genom sitt ute- 

 slutande marina lefnadssätt skilja sig hafsu- 

 lorna från skarfvama. 



Familjen omfattar endast ett släkte. 



Hafsulesläktet, Sula, Briss. 



Näbbet mycket starkt, tämligen långt, längre 

 än bufvudet och nästan rakt, något hoptryckt från 

 sidorna. Käkkanterna mycket skarpa och fint såg- 

 tandade. Öfverkäken med ett tandlikt hak innanför 

 spetsen. Näshålan saknar yttre öppning (= näs- 

 borrar). Strupen och en del af hufvudets sidor 

 nakna. Benen korta. Mellantåns klo med tandad 

 innerkant. Vingarna mycket långa och spetsiga, 

 2:dra pennan längst. Stjärten är spetsig med 12 

 pennor. Könen lika, men ungfåglarna ha mycket 

 afvikande dräkt. 



Sulorna äro äkta hafsfåglar, som häcka på klipp- 

 öar ute i hafvet och lifnära sig af fisk. De flyga 

 utmärkt och äro kanske de skickligaste af alla stört- 

 dykare. På hafvet slå de stundom ned men simma 

 dåligt och kunna ej simdyka. De fortplanta sig 

 först vid 3 års ålder och häcka i kolonier. Åtta 

 arter äro kända, endast en finnes i norden. 



Hafsulan, Sula bassana, (L.) (Tafla 61, fig. 5, 

 ung, fig. 6, gammal fågel). 



Syn. Dysporus bassanus. 



Namn : Sillebas, Berghammar, Bergsman ; Bass- 

 gås (Göteborgstrakten); Spanslc måse (Tjörn); Jan 

 van Gent (Koster). Norska: Hqvsule, Sula, Jan 

 van Gent. Danska: Havsule, Sule, Jan van Gent, 

 Tossefugl. Färöarna : Sula, Gråsula ung. Island : 

 Sula, Havsula. Finska: Suula. 



Hvit; hufvudet ofvan och nacken med gul an- 

 strykning. Handpennorna svartbruna med vid roten 

 ljusa skaft. Könen lika. Iris hvit. Näbb blåhvitt. 

 Hufvudets nakna delar blåsvarta. Fötter grönaktiga 

 med hvita ränder längs tårnas öfversida. 



Ungfågeln är först ofvan samt på framhalsen 

 svartbrun, tätt hvitfläckad och med svarta vingar och 



Höger fot af storskarf '/ä- 



svart stjärt, under 

 hvit med täta, sot- 

 bruna fläckar. Näbb 

 mörkt. Sedan blir 

 han hvit men med 

 talrika svarta fjädrar 

 på skuldror och ving- 

 täckare samt svart 

 stjärt. 



Dunungen födes 

 med naken, blygrå 

 hud men får så en 

 tät, ullig, hvit dun- - 

 dräkt. 



Vår sula tillhör norra delen af Atlantiska 

 hafvet. Allmännast är hon kanske vid Skott- 

 lands norra och östra kust. En stor koloni finnes 

 på Myggenses vid Färöarna, andra på Grimsey, 

 Fugleöarna och Vestmannaöarna vid Island m. fl. 

 ställen. Sulan följer gärna sillstimmen, och hennes 

 förekomst vid de kuster, där hon ej häckar, är 

 därföre vanligen periodisk, sammanhängande med 

 sillfisket. Så omtalades hon som förekommande i 

 Bohuslän vintertiden under förra sillfiskeperioden, 

 och befolkningen kände henne allmänt under namn af 

 »berghammare». Under tiden före den nu pågående 

 fiskeperioden fanns hon emellertid, om man undan- 

 tager ett och annat sannolikt vinddrifvet individ, ej 

 där. Sedan sillen nu återkommit, skall emellertid 

 äfven sulan under de sista vintrarna ha varit rätt all- 

 män i hafvet längs skärgården. Hon är dessutom fun- 

 nen vid Malmö (januari 1859, Kinberg), vid Bittena 

 i Skara stift en midsommar (Malm). I Norge är 

 hon ej sällsynt under sillfisket vintertid. Från okto- 

 ber till långt ut på våren visar hon sig än här och 

 än där längs hela kusten och någon gång ehuru 

 fåtalig äfven om sommaren. I april 1883 var hon 

 särdeles talrik utanför Tromsö (Collett). I Finland 

 är hafsulan ej funnen. I Danmark är hon ej så 

 sällan anträffad, isynnerhet längs Jyllands vestkust 

 höst och vinter (Collin). 



Vinter och sommar tillbringar sulan ute på 

 hafvet, och hon sofver hvilande på böljorna. Hon 

 visar sig i friskt tillstånd vanligen ej inomskärs, än 



35 



