274 



mindre öfver land. Endast under fortplantningstiden 

 går hon i land. Betecknande är, att på Faeröarna 

 de sulor, som komma in i fjordarna, kallas för 

 »fega» (= dödsdömda), och man tror, att de gifvit 

 sig inomskärs för att sluta sina dagar. 



En flock fiskande sulor företer en egendomlig 

 och vacker syn, sådan man rätt ofta ser den i At- 

 lanten. Med små, flaxande vingrörelser hålla de 

 sig i luften högt öfver ett fiskstim; så störtar den 

 ena fågeln efter den andra lodrätt ned i hafvet med 

 sådan fart, att de stundom äro ända till 45 sekun- 

 der under ytan. Väl uppkomna på ytan, svälja de 

 bytet, om de ej, som ofta händer, misslyckats med 

 fångsten. Så flyga de upp i sned riktning och för- 

 ena sig med den ofvanför stående flocken för att 

 snart åter förnya samma manöver. På afstånd lik- 

 nar en sådan flock fiskande sulor något ett hvit- 

 aktigt moln, och de oupphörligt nedstörtande fåg- 

 larna se ut som droppar; som falla ur molnet i 

 hafvet. Sulan är mycket glupsk och skall stundom 

 förtära så mycket, att hon ej kan sluta näbbet 

 eller flyga upp från vattnet. Hennes älsklingsföda 

 är sill, men ingen fisk under en fots längd, som 

 hon kan gripa, skall gå säker för henne. Vid sina 

 våldsamma störtdykningar lär hon någon gång, om 

 hon kommer in på grundt vatten, slå ihjäl sig mot 

 botten. 



Sulan häckar i mycket stora och täta kolonier. 

 Hon bygger vanligen ett ganska stort rede af tång 

 och dylikt samt lägger endast ett ljust grönblått 

 ägg, täckt af ett grofkornigt, hvitt kalklager. Längd 

 76,5 — 85 mm., tjocklek 44,5 — 51 mm. 



Båda makarna rufva växelvis. Ungarna ligga 

 länge kvar i boet och matas där af föräldrarna, tills 

 de blifva fullväxta. 



2 Fam. Skarfvar, Phalacrocoraci- 

 dae. 



Familjen omfattar 3 släkten med ett 50- 

 tal arter. Numera afsöndras stundom peli- 

 kansläktet som en egen familj, Pelecanidae. 



Öfversikt af släktena. 



I. Näbb plattadt med liten hake. Säcken 



under hakan stor Pelecamis. 



II. Näbb icke plattadt, med inböjda käk- 

 kanter och stor hake, som upptager 

 hela näbbspetsen. Särken under hakan 

 föga utlänjehg Phalacrocoravc. 



Pelikansläktet, Pelecamis, L. 



Näbbet mycket långt, rakt, bredt och ofvan 

 platt, med spetsen hakformigt nedböjd. Underkäkens 

 grenar endast i spetsen förenade; mellan dem finnes 

 en naken och mycket tänjbar hudsäck. De smala, 

 springlika näsborrarna ligga nära näbbroten. Benen 

 tämligen korta. Vingarna mycket långa, med l:a 

 — 4:e pennorna längst och långa armpennor. Stjär- 

 ten, afrundad, består af 20 pennor. 



Pelikanerna äro stora fåglar. De tillhöra var- 

 mare länder och lefva dels vid hafvet, dels vid in- 

 sjöar eller floder. De kunna ej dyka, men fånga 

 fisken med hjälp af sitt långa näbb; en i mellersta 

 Amerika boende art är dock störtdykare. De skola 

 anordna »notvarp» liknande dem, som storskraken 

 brukar (jämf. sid. 271). De häcka ofta i kolonier. 



Man känner 9 arter, hvaraf en någon enda 

 gång förirrar sig till norden. 



Pelikanen, Pelecanus onocrota/us, L. (Tafla 61, fig.4). 



Namn: Hvit pelikan. Danska: Pelikan. Finska: 

 Pelekaani. 



Hela fågeln hvitaktig, i synnerhet på hufvud, 

 hals och undersida med rosenröd anstrykning samt 

 med en gul fläck på bröstet. Handpennorna svart- 

 aktiga, armpennorna med utfanet grått eller hvit- 

 aktigt, infanet svartgrått. Könen lika. Om våren 

 finnes en stor, ansvälld knöl vid näbbroten. Pan- 

 nans fjädergräns skjuter fram i en spets mot näbbet. 

 De nakna delarna kring ögat grå eller gulaktiga, 

 påsen gul. Iris brun. Näbb gult — blågrått med röd- 

 aktiga sidor, nageln gulröd. Fötter hvitaktiga med 

 ljusröd anstrykning. Längd 1170 — 1480 mm. Vin- 

 gen 510 — 710 mm. 



Ungen är ofvan brunaktig med smutshvit bak- 

 rygg och gråaktig stjärt. Handpennorna bruna med 

 breda, grå fjäderkanter. Under smutshvit. 



Pelikanen bebor sydöstra Europa, norra Afrika 

 och Asien. I Sverige fälldes en äldre hane vid sjön 

 Ramen i Dalarna ( 8 / e 1850, Nilsson), och ett exemplar 

 ertappades vid Skanör i Skåne (oktober 1874, Sund- 

 ström).* I Norge har han ej blifvit funnen, men 

 i Finland fälldes ett yngre individ i Karis soc- 

 ken i vestra Nyland tidigt våren 1830 (Palmen). 

 I ryska Karelen (Rebola) sköts ett exemplar om 



* Utanför norra Öland erhölls i september 1859 ett 

 exemplar, som dock sannolikt härstammade från Kreuzbergs 

 menageri, som kort förut lidit skrppsbrott. 



