275 



sommaren 1880. Det sällskapade med svanar (Mela). 

 I Danmark skall han vara skjuten på Langeland 

 (vintern 1821—22) (Collin). 



Skarfsläktet, Phalacrocorax, Briss. 



Näbbet tämligen långt, trindt och rakt med 

 haklik, nedböjd spets. Näsborrar saknas. Hakpåsen 

 är mycket liten. Strupen och ögontrakten nakna. 

 Benen äro fastade långt bakåt. Yttertån längst. 

 Mellantåns klo med inre kanten kamlik (se fig. sid. 

 273). De kunna med lätthet sitta i träd och gripa 

 om grenarna med sin väl utvecklade, lågt sittande 

 baktå. Vingarna äro jämförelsevis korta och af- 

 rundade, med de 4 första handpennorna nästan lika 

 långa. Armpennorna föga kortare än handpennorna. 

 Stjärten med 12—14 pennor, mycket styf och elas- 

 tisk. Kroppen är långsträckt med lång och smal 

 hals. Fjäderdräkten är styf och ej synnerligen tät. 

 Könen äro lika, men ungarna bära en afvikande 

 dräkt och bli könsmogna först vid tre års ålder. 

 De rugga endast om hösten och bära således en 

 liknande dräkt sommar och vinter. Om våreu ut- 

 växa de hvita fjädrarna på halsen och låren, men så 

 snart pamingstiden är öfver, fällas dessa prydnader. 



Skarf varna lefva i engifte, häcka i kolonier 

 och bygga rätt stora reden af riskvistar eller vatten- 

 växter. De lägga vanligen 3—4 ofläckade, af ett 

 löst kalklager täckta ägg med genomlysande grön- 

 aktig botten. Båda könen rufva växelvis och hjäl- 

 pas åt att uppföda ungarna. Dessa födas nakna 

 och blinda, men erhålla snart en svartbrun dundräkt. 



Skarfvarna kunna knappast gå på land, utan 

 sitta de upprätt, stödande på stjärten, vanligen på 

 ett egendomligt, nästan komiskt sätt utsträckande än 

 den ena, än den andra vingen, än flaxande med 

 båda. De flyga både högt och långt men ganska 

 tungt och kunna i blåst ej lyfta från vattnet annat 

 än mot vinden. I vattnet ligga de vanligen lågt, 

 knappt visande mer än halsen, och de simma ej sär- 

 deles fort, men dyka långt och väl. 35 arter äro kända. 



Örversikt al' arterna. 



i. Stjärten med 14 pennor. Framryggens och 

 skuldrornas fjädrar med afrundade spetsar 



och 3,s-G mm. bredt, svart bräm Ph. carbo. 



II. Stjärten med Vi pennor. Framryggens och 

 skuldrornas fjädrar tillspetsade med 

 1,0—3,0 mm. bredt, svart bräm Ph. graculus, 



Storskarfven, Phalacrocorax carbo, (L.) (Tafla 61, 

 fig. 1, gammal i vårdräkt, fig. 2, ung fågel). 

 Syn. Graculus carbo, Halieus carbo. 



Namn: Skarf, Ålkråka, Ålkrolc, Hafstjäder; 

 Tlllkan (Gotl.); Kormor an, Smitt. Norska: Stor- 

 skarv, Skarv, Kvitlaarskarv, Kvitlaaring. Danska: 

 Kor mor an- skar o, Skarv, Kormoran, Söravn, Aale- 

 krage, Aaletyv Fasröarna: Hiblingiir. Island: 

 Dilaskarfur, Utileguskarfur, Skar/ur, Hnuplungur. 

 Finska: Merimetso, Kalakorppa. Lapska: Skarffa. 



Gammal fågel i vårdräkt: svart med stark blå 

 glans, skuldror och vingtäckare brunaktigt gröna med 

 blåsvarta kanter. Vingpennor och stjärt svartaktiga. 

 En stor, hvit fläck på strupen och på hufvudets sidor 

 till bakom ögonen. Hufvudet ofvan och halsen 

 liksom pudrade med smala, hvita fjädrar, nacken 

 med en gles tofs. En stor fläck af hvita, förlängda 

 fjädrar vid låret. Under sommaren och förvintern 

 saknas de hvita småfjädrarna på hufvud och hals samt 

 den hvita lårfläcken. Könen lika. Iris grön. Näbb 

 mörkbrunt, det undre vid roten ljust. Fötter svarta. 

 Längd 840—970 mm. Vingen 300—365 mm* 



Ungfågeln är ofvan mer brun och saknar den 

 blå glansen. Halsen framtill samt bröst och buk 

 ljusbruna eller mer eller mindre hvitaktiga. 



Dunungen födes naken, men får snart en tät, 

 mörkt gråbrun dräkt. 



Storskarfven bebor Europa och Asien, större 

 delen af Afrika, Australien med Nya Zeeland samt 

 Nordamerikas östra kust från Hudsonsbay till Ca- 

 rolina. I Sverige häckade han åtminstone förr i Ble- 

 kinge (vid Hoby, Nilsson) och i Skåne, t. ex. vid 

 Snogeholm och Krageholm**, på båda ställena bland 

 hägerkolonier. Om vintern finnes han i stort antal 

 i Bohuslän, där en del, företrädesvis yngre fåglar, 

 äfven tillbringa sommaren, dock, så vidt vi kunnat 

 finna, utan att häcka. Han är ej egentligen säll- 

 synt höst och vår vid åtminstone den södra delen 

 af östra kusten och besöker då Öland och Gotland. 

 I Venern finnas årligen en del yngre individ som- 

 maren öfver, och enstaka torde han anträffats i de 

 flesta af våra större sjöar. Till och med från det 

 inre af lappmarken ha vi mottagit sändningar af 

 sådana. I Norge häckar skarf ven längs kusten, från 

 ryska gränsen åtminstone ned till Stavanger, samt 

 finnes rätt talrikt äfven längre söderut, och förfly- 

 ger sig ej så sällan till det inre af landet (Collett). 

 Finland besöker han under sina ströftåg om hösten 



* De i södra Östersjön förekommande skarfvarna äro 

 oftast något mindre med kortare näbb och mindre fötter. 

 Nilsson ansåg dem representera en särskild art eller åtmin- 

 stone underart, som han benämnde Ph. carbo medius. Hans 

 åsikt, att här skulle föreligga en egen art, har ej biträdts af 

 nyare fågelkännare. 



'" Enl. meddelande af T. Thott är storskarfven numera 

 utrotad vid Snogeholm, men 4—5 par funnos ännu för några 

 år sedan kvar vid Krageholm. 



r 



