276 



och är tämligen ofta funnen frän lappmarken ned 

 till Finska viken (Palmen). I Danmark var han 

 förr en rätt allmän häckfågel, t. ex. vid Skander- 

 borg på Jylland, på Lolland och Falster, vid Nakke- 

 bölle och Kjerteminde på Fyen, vid Karreba;ks- 

 minde och Grevinge på Sjasllancl, men är numera 

 såsom mycket skadlig för såväl fisket som skogen 

 — han häckar där i landet alltid i träd, som han 

 med sina frätande exkrementer illa skadar — nästan 

 utrotad. Endast vintertid erhålles han då och då 

 på några ställen (Collin). På Grönland, Fseröarna 

 och Island finnes han i regel året om. 



Storskarfven är så till vida flyttfågel, att han 

 drar sig undan isen och den starkare köklen, men 

 öfverallt där han kan, t. ex. på Norges vestkust, 

 är han stationär. 



På de yttersta skären ute i hafsbandet ser man 

 ofta hela skarfflocken sitta stilla dagen igenom, endast 

 då och då. flaxande med vingarna — för att svalka 

 sig, säger skärgårdsbon. Till branta, otillgängliga 

 bergväggar, på vestkusten stundom kallade skarfsätrar, 

 komma de i solnedgången för att tillbringa natten. 

 När de blifva hungriga, ge de sig ut på en fiske- 

 tur, men återvända sedan till hviloplatsen. Under 

 stränga isvintrar samlas skarfvarna i Bohuslän vid 

 de öppna strömdrag, som finnas, men slita då ofta 

 mycket ondt. Nära Gullmarsfjorden hände det 

 under den stränga vintern 1370 — 71, att ett tjugu- 

 tal skarfvar, som höllo till vid ett strömdrag, satte 

 sig på iskanten för att hvila, men deras våta stjär- 

 tar fröso fast i isen, och hela sällskapet slogs så 

 ihjäl af en man från Gåsö. 



Skarfven är mycket skygg och ända till ytter- 

 lighet försiktig, där han förföljes. Om han blifvit 

 öfverraskad från något bakhåll, tar han sig seder- 

 mera noga i akt därför. 



Storskarfven är mycket glupsk och slukar 

 stundom fiskar så stora, att stjärten räcker ut ge- 

 nom fågelns mun. I Bohusskären utgjorde Gadus 

 virens och Gadus pollachius ofta deras föda. 



På afsatser i branta bergväggar bygger stor- 

 skarfven af vattenväxter och dylikt sitt bo; vanligen 

 häcka många par tillsammans. Vid de stora fågel- 

 bergens fot häckar han stundom, och stundom i häger- 

 kolonier. Då bygger han liksom ofta annars redet i 

 höga träd. Äggen, 3, ibland 2 eller 4, äro grönaktigt 

 hvita, öfverdragna med en lös kalkskorpa och 60 — 73 

 mm. långa samt 38,5 — 45 mm. tjocka. De läggas 

 vanligen i april. Den "/, ha vi i Porsanger funnit 

 fullväxta ehuru ej flygfärdiga ungar. Båda föräl- 

 drarna matade flitigt ungarna med tobis, som de i 

 sina matstrupar hämtade från något aflägset ställe, 

 dit de sträckte fram och åter. 



Toppskarfven, Phalacrocorax graculus, (L.) 

 (Tafla 61, fig. 3, vårdräkt). 



Syn. Haliens graculus, Graculus cristatus,(M.u\\.) 

 Namn: Kråkskarf. Norska: Topskarv, Smaa- 



skarv. Danska: Topskarv. Island: Toppskar fur, 



Hraukur. Finska: Karimetso. 



Hela fågeln svartgrön med stark glans, skulder- 

 fjädrar och vingtäckare med smala, svarta kanter. 

 En bred, uppstående tofs i pannan och någon enda 

 gång en smal, liggande sådan i nacken. Tofsarna 

 bäras endast en kort tid om våren. Könen lika. Iris 

 grön. Näbb svartaktigt med gula munveck. Fötter 

 svarta. Längd 664 — 755 mm. Vingen 255 — 285 mm. 



Ungfågeln är ofvan mattare, mer brun, under 

 gråbrunaktig och har hvitaktig strupe. 



Dunungen: först naken, svartaktig, sedan med 

 mörkbrunt dun. 



Toppskarfven finnes längs nästan hela Europas 

 vestkust, vid Medelhafvet och Svarta hafvet. I 

 Sverige är han sällsynt, men kommer då och då 

 vintertid till Bohusskären; så fälldes vid Strömstad 

 (februari 1892) ej mindre än 11 stycken (Carlson). 

 I Östersjön är han mycket sällsynt. En gammal 

 fågel sköts i Kalmarsund i maj 1887 (Kalmar 

 läroverks museum). Längs norska kusten är han 

 mycket allmän och häckar kolonivis från ön Rott 

 utanför Stavanger, där flera hundra äro bosatta, 

 ända till ryska gränsen. Söder om Stavanger häcka 

 endast enstaka exemplar, och öster om Kristians- 

 sand skall han just ej förekomma (Collett). I 

 Brunnichs dagar skall han ha funnits på Kristiansö 

 norr om Bornholm (?) (Collin), samt fälldes jau. 

 1883 nära Ringkjöbing(Lutken 1885). Han finnes året 

 om på Island, där han är allmän, samt på Fär- 

 öarna, där han till följd af förföljelse aftagit. På 

 Grönland är han ej funnen liksom ej heller i Finland. 



Ehuru toppskarfven ströfvar omkring vinter- 

 tiden, är han ej någon flyttfågel. Till sitt lefnads- 

 sätt liknar han i det närmaste sin släkting stor- 

 skarfven, dock är han mindre skygg än denne, samt 

 håller hellre till i närheten af öppna hafvet. Han 

 anträffas också aldrig liksom denne inne i landet. 

 På Fseröarna funno vi honom häckande i stora sten- 

 rös, där ägg och ungar lågo på själfva marken utan 

 rede. I Norge bygger han stora bon af blad och 

 tång eller någon gång af ljung och ris. Äggen, 

 vanligen 3, stundom 2 och mer sällan 4 eller 5, 

 äro grönaktigt hvita, täckta med en ofta tjock kalk- 

 skorpa. Längd 54 — 66 mm., tjocklek 32,5 — 40 mm. 



Såväl i början af juni som i midten af juli 

 ha vi funnit nykläckta ungar. Honan är rätt ovil- 

 lig att lämna boet. 



