279 



häckar inåt fjordarna. Han är skickligare fiskare 

 än de öfriga måsarna, och stundom ser man honom 

 t. o. m. störtdyka. Hans föda utgöres mest af 

 smärre kräftdjur, småsill och dylikt, äfven plockar 

 han ibland mask på fälten. Han är vanligen ej 

 alls skygg utan flyger tätt öfver besökarens hufvud. 

 På Fajröarna fångades han vid häckplatserna t. o. m. 

 med lätthet i håf. 



Ringtjäen häckar i täta kolonier, bildande rik- 

 tiga fågelberg, som han ensam bebor, såsom vid 

 Svserholtklubben vid Porsangerfjordens mynning, 

 eller ock intar han, såsom på Stora Dimon på Fär- 

 öarna, en viss del af fjällväggen, där han är en- 

 våldshärskare. Boen byggas af hafstång, gräs och 

 dylikt helt tätt på bergafsatserna samt bindas med 

 dy och fågelns exkrementer. De äro ofta utskju- 

 tande, nästan hängande öfver den skrefva, de ha 

 till fäste, påminnande om ladusvalans. Då de an- 

 vändas år efter år och för hvar gång påbyggas något, 

 bli de till sist mycket höga. Äggen äro, enligt Collett, 

 i Norge 2—3, på Fa?röarna funno vi nästan alltid 2. 

 Till fårgen äro de gulgrå med grå och bruna fläckar. 

 Längd 50,5 — 60 mm., tjocklek 38 — 43,5 mm. De an- 

 ses som en stor läckerhet och insamlas massvis till 

 föda. Vid Svasrholtklubben t. ex. erhållas årligen 

 4—12,000 stycken, beroende på i hvad mån insam- 

 lingen gynnas af väderleken. Och dock skattas högst 

 '/, af hela berget! 



Ismåssläktet, Fagophila, Kaup. 



Underbenet fjäderklädt nära nog ända ned. 

 Tår och simhud med skrqflig yta. Klor breda, 

 krökta. 



Endast en art är känd, och den fördes förr till 

 måssläktet. 



Ismasen, Pagophila eburnea, (Phipps.) (Tafla 62, 

 fig. 11, gammal, fig. 12, ung fågel). 



Syn. Lams eburnens. 



Namn: Hvitmås. Norska: Hvidmauge, Is- 

 maage; Spitsbergs-Maase, Hav-Rype (Finnmarken). 

 Danska: Ismaage. Finska: ValkealoJcki. 



Hela fjäderbeklädnaden rent hvit. Könen lika. 

 Iris mörkbrun, ögonlockskanter röda. Näbbet gul- 

 aktigt i spetsen, grått vid basen. Fötter svarta. 

 Längd 457 — 500 mm. Vingen 310—355 mm. 



Ungfåglarna hafva främre delen af hufvudet 

 och strupen fläckade af brungrått. Öfre delen af 

 vingen och handpennornas spetsar med svartbruna 

 fläckiir Mimi etf brunt band nära stjärtspelsen. 



Dunungen täckes af ett tätt, hvitt dun och har 

 redan den för arten kännetecknande fotbildningen 

 (Collett 1888). 



Ismasen är en högnordisk fågel med circumpolär 

 utbredning. Hans häckplatser äro hittills endast funna 

 på Spetsbergen och på Parryöarna. Vintertid ströfva.r 

 han någon gång söderut och är iakttagen ända nere i 

 Frankrike. I Sverige skall han vara skjuten vid Göte- 

 borg ("/, 2 1848). vid Gefle och i Nerike (februari 1853), 

 på Karlsö vid Gotland (våren 185-1) och på Gotska 

 Sandön (maj 1867) (Kinberg). Dessutom skall han 

 ha visat sig i Halland 1818 (Nilsson).* I Norge 

 är ismasen sällsynt, och endast enstaka individ 

 ses vintertiden, men han är funnen här och där 

 längs kusten från trakten af Nordkap ända ned till 

 Lindesnass (Collett). I Finland har han ett par 

 gånger erhållits i Kittilä socken (oktober 1866 och 

 senhösten 1872, Palmen). Vid landets sydliga och 

 vestra kuster är han okänd (Palmen). I Danmark 

 är han fälld nära Kjöbenhavn (Kallebodstrand 2 7 1B 

 1835, Collin). I Ishafvet träffas denna mås vanligen 

 först bland drifisen, där han skall nära sig bl. a. af 

 salars och hvalrossars exkrementer. Han följer 

 isbjörnen åt för att förtära lämningar efter den- 

 nes måltider och håller sig gärna framme när 

 fångstmännen »flensa» sitt byte. Ismasens rörelser 

 i luften äro helt olika andra måsars, han rör sig 

 tämligen trögt, och hans kropp ser stor och tung 

 ut. Den snöhvita fågeln med sina svarta fötter och 

 gulaktiga näbb gör ett ytterst behagligt intryck, när 

 han helt sakta sväfvar fram öfver isfälten. Han 

 synes i motsats mot stormfågeln aldrig simma på 

 vattnet. Han häckar kolonivis i branta berg eller 

 nere vid hafsstranden. Äggen, 1 — 2 i kullen, likna 

 mycket fiskmåsens. Längd i medeltal 59, fl mm., 

 tjocklek i medeltal 43,7 mm. (Collett 1888). 



Måssläktet, Lams, L. 



Underbenets nedre tredjedel bar. Tarsen unge- 

 fär af samma längd som mellantån med klo. 



Släktet omfattar ej mindre än 44 arter, som 

 bebo större delen af jorden med undantag af Poly- 

 nesien och Söderhafvets mellersta delar. Våra två 

 svarthufvade, smärre arter föras bland andra någon 

 gång till ett eget släkte, Gavia. 



* Enligt uppgift skall han iakttagits (af W. Meves) vid 

 Ölands södra udde (2 — 3 juni 18G7). Ifrågavarande exemplar, 

 som årligen sågs på samma lokal ända till 1880, då det fäll- 

 des af den ene af oss, befanns vara en fullständig albinosat 

 vår vanliga liskmäs (Upsala museum). 



