284 



nära spetsen. Öfriga kroppsdelar rent hvita. Stjär- 

 ten når på långt när ej de sammanlagda vingarnas 

 spetsar. Könen lika. Om vintern bära hufvud 

 och hals gråaktiga fläckar. Iris hvitgul. Näbb vax- 

 gult med en röd fläck vid spetsen. Fötter gråhvita 

 eller ljust köttfärgade. Längd 556 — 580 mm. Vin- 

 gen 396 — 425 mm. 



Ungen är ofvan gråbrun med hvitgrå tvärband 

 och fjäderkanter. Handpennorna enfärgade, hvitgrå. 

 Hufvud, hals och undre kroppsdelar smutsgrå, stru- 

 pen hvitaktig. Iris mörk. Näbbet vid roten gul- 

 aktigt, i spetsen svart. 



Såvidt man med säkerhet vet, häckar den hvit- 

 vingade truten endast på Grönland, isynnerhet på 

 landets södra del. I nordvestra Europa och i östra 

 Nordamerika träffas han om vintern, regelbundet dock 

 endast på Island och Fteröarna. I Sverige är han fun- 

 nen ett fåtal gånger: en ungfågel vid Göteborg ( 2 % 

 1866, Malm), vid Filipstad (hösten 1879, Sundström, 

 Carlson), en yngre fågel är skjuten i Stockholms skär- 

 gård, en annan vid Elfkarleby i Uppland, ett exem- 

 plar fälldes i Södermanland vintern 1836, och slut- 

 ligen skall han ha funnits död i Jämtland (Nilsson). 

 Vid nordliga Norges kuster anträffas han då och då, 

 oftast i närheten af Tromsö (Collett).* I Finland är 

 han säkert iakttagen endast en gång, vid Helsingfors 

 (februari 1836, Palmen). I Danmark är han funnen 

 vid Kjöbenhavn (februari 1875) och vid Odense- 

 fjorden ('V, 1889) (Collin). På Fffiröama och i syn- 

 nerhet på Island ses han ofta vintertid. 



På Grönland häckar den hvitvingade truten i 

 mycket stora kolonier på de branta bergen inne i 

 fjordarna. Han var där föga skygg, rörde sig lång- 

 samt i luften och liknade till sitt uppträdande 

 mest gråtruten. I hans matstrupe funno vi läm- 

 ningar af kräftdjur, tagghudingar och andra lägre 

 sjödjur. Lodden (Osmerus arcticus), som i mängd 

 fanns vid stranden, syntes han ej bry sig om. Hans 

 tre ägg likna gråtrutens; de äro 61 — 76 mm. långa 

 och 47,5 — 53 mm. tjocka. 



Hvittruten, Larus glaucus, Brunn. 

 (Tafla 63, fig. 7, sommardr.). 



Syn. Leucus glaucus. 



Namn: Ismåsa (Rosl.) ; Silfvermåns ((Helsingl.); 

 Borgmästare (Spetsbergsfarare); Stor hvitvingad 

 trut, Nilsson; Stor hvittrut, Malm; Skälgumse, Grå- 

 skälstrut, Kutgjusa (Södra Finland). Norska: Stor 

 hviävinget Maage; Duemaage (Bergenskusten). 



* En äldre uppgift, att han skalle häcka på Renön 

 utanför Vardö, har aldrig besannats och är tvifvelsutan ej 

 riktig (Collett). 



Danska: Graamaage, Perlemaage, Stor hviävinget 

 Maage. Fasröarna: Måasi; Valmåasi (ung). Island: 

 Gråmåfur, Hvitmåfur, Hvitfugl. Finska: Por- 

 mestari, Iso lolihi. 



Hufvud, hals och undre kroppsdelar samt öfver- 

 gump och stjärt hvita. Ofvan ljust askblå. Ving- 

 pennorna och skulderfjädrarna med hvita spetsar, 

 undre vingtäckarna hvita. De sammanlagda vingar- 

 nas spetsar räcka knappt utom stjärten. I vinter- 

 dräkten äro hufvud och hals tecknade med matta 

 grå fläckar. Hanen är större än honan, könen för 

 öfrigt lika. Iris hvitgul, ögonlockskanter röda. Näbb 

 med en röd fläck vid undernäbbets spets. Fötterna 

 gråhvita eller mycket ljust köttfärgade. Längd 650 

 — 785 mm. Vingen 445 — 480 mm. 



Ungfågeln är ljust brungrå med små, hvitaktiga 

 fläckar och fjäderkanter. Handpennorna smutsigt 

 gråhvita. Iris mörk. Näbb gulaktigt med svart 

 spets. 



Hvittruten eller borgmästaren, som Spetsbergs- 

 fararna vanligen kalla honom, tillhör Ishafvets om- 

 råde såväl i gamla som nya världen. Vintertiden 

 skall han stundom gå rätt långt söderut, ända till 

 Medelhafvet, Svarta hafvet, Japan, Kalifornien och 

 Florida. Sverige besöker han endast om vintern, 

 men är då ej så alldeles sällsynt i Bohuslän, där 

 den ene af oss på 1870-talet såg och sköt en del 

 hvar vinter, de flesta dock ungfåglar. Äfven vid 

 vår östra kust och på Gotland äro både gamla och 

 unga exemplar fällda. Likaså är han under vin- 

 tern rätt ofta funnen äfven inne i landet, senast 

 (*/a 1898) vid Domnarfvet i Dalarna (R. Carlson i 

 bref), en gång t. o. m. vid Lycksele (Kinberg). Vid 

 Norges kuster finnes han vintertid stundom rätt 

 talrikt. I Finnmarken, särskildt vid Varangerfjor- 

 den, ses äfven om sommaren ungfåglar, men också 

 en del gamla. Äldre uppgifter, att han skulle 

 häcka därstädes, ha aldrig kunnat bekräftas och 

 torde vara förhastade (Collett). Vid Finska viken 

 och på Åland förekommer han nära nog regelbun- 

 det höst, vinter och vår, men är äfven funnen vid 

 Uleåborg samt inne i landet, såsom vid Kuopio, 

 Rautalampi och Nyslott (Palmen). Vid Danmarks 

 kuster träffas han då och då om hösten och vin- 

 tern (november — april), såsom vid Kjöbenhavn, på 

 Möen, i Lille Belt, vid Fredericia, vid Hjörring i 

 nordligaste Jylland m. fl. ställen. På Fa?röarna 

 träffas ungfåglarna ofta, men de gamla äro säll- 

 synta (Collin). På Grönland och Spetsbergen är han 

 en vanlig häckfågel, och han bygger äfven på Island. 

 Där hvittruten finnes, ser man honom dagen 

 igenom sväfva längs stränderna. På Grönland sam- 

 lade han sig i grunda vikar, där han fångade hvarje- 



