286 



Vinge ;if hafstrut '/s- 



Vinge af sillmäs '/s- 



Sillmasen, Larus fuscus, L. (Tafla 63, fig. 2, 

 sommardr.) 



Syn. Clupeilarus fuscus. 



Namn: Sillmåka; Trut, Gjuse (Sörrnl.); Sill- 

 gjuse (Östergötl.) ; Gjause (Gotl.); Gjusa, Gjusrok 

 ung (Åland); Hafgall, SvartsMre, Svartbak, Stor- 

 måge, Sillmäve (Bohusl.); Silleslygare, Sillstimvisare 

 (Nor-ra Hall.) ; Smågall, Malm. Norska: Silclemaage, 

 Guldfotting. Danska: Sildemaage; Maroccos (Fanö). 

 Fseröarna: Likka: Likkeskuri, Skur i (ung). Finska: 

 Selkälokki, Haililokki, Kalalokki (Savolax). 



Hufvud, hals och undre kroppsdelar samt stjärt 

 och öfvergump hvita. Of van skiffersvart. Arm pen- 

 norna af ryggens färg med breda, hvita spetsar. 

 Handpennorna svarta med mycket smä, hvita spet- 

 sar, den första med en något större, den andra of- 

 tast med en mycket liten, hvit fläck nära spetsen 

 (se fig. här ofvan). Om vintern bära- hufvud och 

 hals brungrå fläckar. Hanen är något större än 

 honan, könen för öfrigt lika. Iris gulhvit. Näbb 

 gult med en röd fläck vid undernäbbets spets. Fötter 

 gula. Längd 524—590 mm. Vingen 418—448 mm. 



Ungen har hufvud, hals och undre kroppsdelar 

 gråhvita med gråbruna fläckar. Ofvan svartgrå med 

 gråhvita fjäderkanter. Vingpennorna svarta, utan 

 hvitt. Stjärtens rothalfva hvit, med svartaktiga tvär- 

 band, spetshalfvan svartaktig. Iris mörkbrun. Näbb 

 s vartaktigt. Fötter mörka. 



Dunungen: ljusgrå, ofvan och på sidorna svart- 

 fläckig. En smal, väl begränsad, svart fläck vid 

 näbbroten. 



Sillmåsen tillhör Europa från Dwina vesterut 

 samt söderut till Medelhafvet; vintertid går han 

 ändå något längre mot söder. Från Dwina till Je 

 nisej ersattes han af den närstående Larus aftinis. 

 I Sverige är han allmän och häckar kolonivis vid våra 



kuster, där skär och holmar ej alldeles saknas. Skåne 

 besökes blott vår och höst. Hans nordgräns är ej 

 påvisad, men torde han gå upp till Haparanda. På 

 Öland, där man dagligen kan se honom, hafva vi 

 dock aldrig funnit hans reden, men däremot häckar 

 han i mängd på Gotland (Kolmodin). Vid Venern 

 synes han stundom liksom vid åtskilliga andra in- 

 sjöar, men vi ha ej funnit honom bosatt där. I 

 Norrland och Lappland åter skall han flerestädes 

 kläcka vid insjöarna; sålunda ha vi fått hans ägg 

 från Lule träsk. Längs Norges kust är han allmän 

 ända till ryska gränsen, men skall som häckfågel 

 vara sparsam öster om Lindesnaes (Collett). I Fin- 

 land är sillmåsen den allmännaste af måsarna och 

 förekommer, med undantag af lappmarken, öfver hela 

 landet, äfven i dess inre delar, om än ej lika talrikt 

 öfverallt (Palmen). I Danmark är han mindre vanlig 

 och häckar ej utan visar sig endast höst och vinter. 

 På Island och Grönland saknas han men är allmän 

 på Färöarna (Collin). 



Från vår ^ estra kust flyttar sillmåsen, i motsats 

 mot såväl trutarna som fiskmåsen, regelbundet bort i 

 oktober och återkommer dit i april. Någon enda gång 

 synes en ungfågel öfvervintra. Så mycket underligare 

 är då, att han vid Sveriges ostkust endast af isen 

 låter fördrifva sig. Vid Stockholm t. ex. öfvervintrar 

 han i rätt stort antal så länge öppet vatten finnes. 



Hos oss har sillmåsen sitt egentliga tillhåll i 

 hafsbandet. Men härifrån företager han dagligen 

 långa ströftåg. Från Stockholms yttersta skärgård 

 t. ex. sträcka hvarje morgon en mängd sillmåsar in 

 öfver fjärdarna t. o. m. långt in i Mälaren för att 

 mot aftonen återvända. Stundom företaga de flock- 

 vis än längre ströftåg inåt land. 



Där sillmåsen ej ofredas, blir han djärf och 

 närgången. Det är hufvudsakligast denna art, som 

 ibland under långa sträckor följer efter ångbåtarna 

 för att uppsnappa allt ätbart, som utkastas. Hans 

 läte är ett stundom nästan skrattande »gäck gäck», 

 som påminner om gråtrutens. 



Ehuru äfven sillmåsen förgriper sig på andra 

 fåglars ägg och ungar, synes han vara en mindre 

 farlig äggplundrare än sina större samsläktingar. Vi 

 hafva stundom funnit svärtor och bergänder i stort 

 antal ha sina ägg helt öppet på samma holme, där 

 sillmåsen häckat i mängd, och ej sällan hafva en 

 bergand och en sillmås i all sämja rufvat äggen 

 bredvid hvarandra. En annan gång sågo vi ett par 

 storspofvar i fred få utkläcka och uppföda sina 

 ungar midt i en stor sillmåskoloni. Här erbjudas 

 de åtminstone skydd mot kråkor och korpar. 



Som ofvan antydt, häckar sillmåsen i täta kolo- 

 nier vanligen på någon kal, låg holme, aldrig som 



