289 



och undre kroppsdelar vanligen grågula med bruna 

 tvärband. 



Dunungen: mörkt gråbrun med något ljusare 

 undersida. 



Denna labb är i Europa den vanligaste, och 

 han finnes nästan öf verallt vid norra Atlantens kuster 

 ned till Skottland samt längs alla Ishafvets stränder 

 såväl i gamla som nya världen. Om vintern be- 

 söker han Afrika ända ned till Kap, Amerika ned 

 till Rio samt Australien och Nya Zeeland. I Sverige 

 är han flerestädes vid vestkusten rätt allmän, och 

 han häckar spridd längs den östra kusten åtminstone 

 från Ångermanland* (Linné) ned till Östgötaskären. 

 Där börjar han bli sällsynt och torde knappt häcka 

 söder därom. Vid Ölands kust ses han ofta som- 

 martid, men är ej funnen häckande. På Gotland 

 visar han sig endast under flyttningen. I Venern 

 är han funnen, men uppgiften (Holmgren) om att 

 han häckat där torde behöfva bekräftas. Han an- 

 träffas någon gång vid insjöar och kärr långt inåt 

 landet såsom i Värmland och Jämtland (Sundström). 

 I Norge är han allmän längs hela dess kust, talrikast 

 dock norr om Trondhjemsfjorden (Collett). I Finland 

 finnes han, ehuru ej talrikt, vid dess södra (Nyland, 

 Åland) och vestra (Vasa, Karlö) kuster (Palmen) samt 

 är ( 7 / l0 1879) skjuten i Sotkamo inne i landet (Mela). 

 I Danmark skall han häcka på Lsesö samt på Hjelm 

 utanför östra Jylland och är dessutom funnen mån- 

 genstädes vid kusterna, såsom vid Ringkjöliingfjord, 

 vid Sundet o. s. v., men kan dock ingalunda anses 

 som allmän. På Fseröarna, Island och Grönland, 

 särskildt längs dess södra kust, är han talrik (Collin). 



Vanliga labben tillbringar hela sitt lif vid 

 hafvet och ger sig ofta ut långt från land. Vi hafva 

 sett honom ute i Atlanten och midt i Nordsjön. 

 Han är de andra skärgårdsfåglarnas plågoande och 

 fasa. Ej nog med att han röfvar deras ägg och 

 ungar, han rånar dem äfven på deras egen föda. 

 Själfva hafstruten tvingar han genom ihärdig för- 

 följelse att afstå redan förtärda läckerbitar. När 

 sålunda labben ser, att någon mås gjort ett godt 

 fynd, sätter han genast med pilens fart efter denne, 

 hugger och slår honom oupphörligt, samtidigt genom 

 sin öfverlägsna flygkonst undvikande hvarje mot- 

 hugg. Måsen, som väl vet, att enda sättet att bli 

 -in plågoande kvitt är att ge ifrån sig den förtärda 

 födan, stretar dock emot i det längsta. När han 

 slutligen kastar upp den ena biten efter den andra, 

 griper labben dem i luften, men är ögonblicket 

 efteråt ånyo i färd med att pina sitt högljudt kla- 

 gande offer så länge något linnes kvar att få. Någon 



* lians nordgräns är ej fastställd i Sveiige, men torde 

 ej osannolikt gå norr om Ångermanland. 



gång bortröfvar labben t. o. m. fullväxta fåglar. 

 Så iakttog den ene af oss på Öland en mer än 

 vanligt rofgirig labb, som i flykten grep en ung 

 tärna och obehindradt aflägsnade sig med henne i 

 näbbet. Likaledes angrepos snäppor och andra 

 mindre vadare, som voro skadskjutna eller sjuka. 

 En gång jagade han länge en ung gluttsnäppa, 

 hvilken han dock måste öfverge. Labben är ej kräs- 

 magad, han äter hvad som helst, men särskildt anses 

 han älska fisklefver (jämför hans namn här ofvan). 

 Hans läte är ett nästan jämrande »je-åh, je-åh». 



Äggen 2, aldrig flera, läggas i någon grund för- 

 djupning utan bale, någon gång i ett gammalt m åsbo 

 eller liknande. De äro olivgröna med bruna fläckar. 

 Längd 54 — 63 mm., tjocklek 38 — 42 mm. Vanligen 

 häckar labben bland kolonier af måsar, ejdrar och 

 dylikt, med hvilka han dock till följd af sin smak 

 för deras ägg ej kommer riktigt väl öfverens. 



Bredstjärtade labben, Lestris pomarina, Temm. 

 (Tafla 64, fig. 3). 



Syn. Catarrhacta pomarina, Coprotheres po- 

 marinus, Lestris pomerana, Kinb., Stercorarius 

 pomatorhinus, (Sclater). 



Namn (förutom de ofvan för släktet anförda) : 

 Mellanlabb, Malm; Storlabb, Kinb. Norska : Bred- 

 hålet Jo. Danska: Iliddelkjove, Mellemhjove, Bred- 

 hålet Rovmaage. Finska: Leveäpyrstöinen räishä. 



Hufvudet ofvan samt rygg och vingar svart- 

 bruna. Handpennorna med hvita skaft, hvit rot, 

 som dock är dold, och ljusare infan. Stjärten svart- 

 brun, vid roten hvit. Dess båda mellersta pennor 

 förlängda och mot spetsen vridna, så att fanet 

 står vertikalt. Hals och undre kroppsdelar hvita, 

 den förra med rostgul anstrykning, öfver bröstet 

 ett mörkt band. Könen lika. Näbbet brunt med röd- 

 aktig anstrykning. Fötterna svarta. Iris mörkbrun. 

 Stundom äro halsen och undre kroppsdelarna mer 

 eller mindre bruna, stundom är hela fågeln enfärgadt 

 svartbrun; möjligen är detta exemplar med ej fullt 

 utbildad dräkt. Längd 475—490 mm. Vingen 

 345—370 mm. 



Ungfågeln är vanligen svartaktigt brun med 

 rostfärgade fjäderkanter. Dess mellersta stjärtpennor 

 föga förlängda. 



Dunungen : mörkt gråbrun med rödbrun anstryk- 

 ning (Catalogue of Birds). 



Bredstjärtade labben bebor det arktiska området 

 norr om 70° N. Br. Han häckar äfven på Island. 

 Vintertid utsträckas hans ströftåg ända till Sydafrika, 

 Australien och Peru. I Sverige förekommer han på 



37 



