290 



det hela rätt sällsynt, men har under flyttnings- 

 tiderna, isynnerhet om hösten, erhållits här och 

 hvar såväl vid kusterna som inåt landet: t. ex. i 

 Lule lappmark (april 1842), i Orsa (-% 1876), i 

 Bohuslän upprepade gånger i oktober, likaså i Skåne 

 (seKinberg). Två stycken sågos ( 3 % 1880) sträcka 

 nordvart öfver Mälaren (Kolthofi). I Kalmarsund 

 förekommer han regelbundet under höstflyttningen 

 i oktober. Dock iakttagas mest ungfåglar. Vissa 

 år är han mycket talrikare än vanligt ; så erhöllo 

 vi t. ex. 1879 närmare ett tjog exemplar från olika 

 trakter. Vid Norges kuster visar han sig isyn- 

 nerhet höst och vinter men mera sällan om våren. 

 Vid Ostfinnmarkens kust visade han sig stundom 

 äfven sommartid. Så iakttogos i juni 1855 stora 

 flockar utanför Berlevaag. Det af gammalt gjorda 

 antagandet, att han skulle häcka i Finnmarken, 

 har dock aldrig bekräftats (Collett). Finlands södra 

 delar besöker han någon enda gång. Han är funnen 

 i Ingåskären (7,, 1848), vid Porkala (*/ ls 1851), i 

 Thusby ("/„ 1861), allt vid Finska viken, vidare 

 i Vasatrakten och i södra Ta västland våren 1881; 

 1 han skall träffas i Muonio hvar vår (Palmen, Mela). 

 I Danmark är han rätt ofta ertappad om hösten och 

 förvintern såväl på Jylland som på öarna. Endast ett 

 par fynd äro gjorda under återflyttningen om våren, 

 vid Limfjorden (våren 1875) och vid Thorup klit på 

 Jylland ( 5 / 6 1885), samt ett om sommaren, vid Agger 

 -kanal (juli 1888). På Faeröarna häckar han ej men 

 är funnen därstädes. På Island häckar han här och 

 hvar samt är Nordgrönlands allmännaste labb (Collin). 



Denna labb tyckes gärna hålla till långt ut till 

 hafs. Han är tyngre och långsammare i sina rö- 

 relser än föregående arter. Han anfaller och plundrar, 

 i likhet med den vanliga labben, måsar och tärnor, 

 men han fiskar äfven själf och är rätt glupsk; så 

 slukar han stormsvalan hel samt tager fjällemlar 

 och dylikt. 



Han häckar kolonivis vid sött vatten, och båda 

 könen skola bära liggfläckar. Äggen likna den van- 

 liga labbens men äro större. Längd 55 — 64,5 mm., 

 tjocklek 38 — 46 mm. 



Storlabben, Lestris catarrhactes, (L.) (Tafla 64, fig. 6, 

 gammal fågel). 



Syn. Stercorarius catarrhactes, Catarrhacta 

 fusca, Leach. 



Namn: Hafslabb, Kinb.; Skualabb, Smitt. 

 Norska: Sk/ia, Stor jo. Danska: Stor Kjove, Skue, 

 Havskmnmer : Pibemaage (Thy). Faeröarna: Skuir, 

 Skuggvur. Island : Skumur, Haj skumur, Håkalla- 

 skumur. 



Brun, ofta med rostfärgad anstrykning, som 

 saknas på hufvudet. Ofvan med mörkare fjäder- 

 kanter och ljusgrå fjäderspetsar. Vingpennorna s vart- 

 aktiga, längs infanet ljusare, vid roten hvita. Det 

 hvita på de 4 första handpennorna sträcker sig utom 

 täckfjädrarna och bildar en hvit fläck på den hop- 

 lagda vingen. Undre vingtäckare grå med rostbruna 

 spetsar. Stjärten afrundad, brunsvart. Könen lika. 

 Iris svartbrun. Näbb och fötter s vartaktiga. Längd 

 563—614 mm. Vingen 366 — 421 mm. 



Ungfågeln är ofvan brunsvart med rostbruna 

 fläckar, under i fjäderspetsarna mörkt rostbrun. 



Dunungen: ljust brungrå. 



Storlabben häckade förr mycket allmänt på Faer- 

 öarna men har numera genom ifrig förföljelse myc- 

 ket aftagit därstädes. Likaså häckar han på Shet- 

 landsöarna och på Island. Grönland besökes till- 

 fälligtvis liksom Europas kuster ned till Gibraltar 

 om vintern. Någon gång förirrar han sig till kon- 

 tinentens insjöar. I Nordamerika förekommer han 

 äfven, möjligen häckande vid Hudsonsundet. I 

 Sverige är storlabben endast funnen två gånger, 

 nämligen nära Karlstad ( 2 '/ 6 1871, Kinberg) och på 

 Hökensås i östra Vestergötland ( I2 / 10 1896, Upsala 

 museum). I Norge har han ertappats i Helgeland 

 (1816, Nilsson), vid Svaerholt i Finnmarken (1850), 

 vid Mjösen ('/„ 1887) och slutligen nära Tromsö 

 (7„ 1888) (Collett). Möjligen har han häckat vid 

 Reine i Lofoten (Collett 1877). I Finland är han 

 ej funnen. I Danmark är han iakttagen vid Hirts- 

 holmen ("/, 1850) samt skjuten på Jyllands vest- 

 kust vid Thyborön (7,, 1874) och vid Holmestrands 

 klit ("/„ 1875). Utanför Thys vestkust säges han 

 ej vara så sällsynt, och fiskarna där beteckna honom 

 med ett eget namn (se ofvan) (Collin). 



Storlabben håller helst till ute på hafvet, han 

 uppsöker då gärna fiskarfartygen och låter af dem 

 utkastadt afskräde sig väl smaka. Eljest är han en 

 kraftig roffågel, som i fågelbergen far mycket illa 

 fram. I ett hugg gör han af med en lunnefågel, 

 och med alkors och stormfåglars ungar håller hau 

 gärna till godo. Af befolkningen på Färöarna skall 

 han hjärtligt hatas, och man har betalat skottpengar 

 för hans dödande. 



Storlabben häckar i rätt täta kolonier. När 

 man besöker en sådan, flyga fåglarna emot en, höja 

 sig högt i luften och störta så den ena efter den 

 andra med susande fart ned mot fridstöraren för 

 att alldeles tätt öfver hans hufvud tvärvända och 

 inom mindre än ett ögonblick åter höja sig utom 

 skotthåll. Under denna manöver äro de tysta, men 

 medan de segla öfver häckplatsen, låta de oupp- 

 hörligt höra ett läte, som mycket liknar tacklandet 



