295 



Rygg och vingar ljust askgrå. Handpemiorna 

 mörkgrå— silfvergrå med bred, hvit kant kring in- 

 fanet, hvita spolar och gråsvarta spetsar. Öfver- 

 gumpen och stjärten hvita. Den senare kortare än 

 vingarna och djupt klufven. Hufvudet ofvan svart, 

 nackens fjädrar spetsiga och förlängda. Halsen och 

 undre kroppsdelarna rent hvita. Könen lika. I 

 vinterdräkten har fågeln pannan hvitaktig och den 

 svarta hjässan hvitfläckig. Iris mörkbrun. Näbb 

 svart med gul spets. Fötter svarta. Längd 400 — 

 443 mm. Vingen 280 — 303 mm,' 



Ungfågeln liknar den gamla, men har hjässan hvit- 

 fläckad samt rygg och vingar med svarta tvärfläckar. 



Kentska tärnan förekommer vid Atlantens och 

 Nordsjöns kuster från Orkney-öarna till Gibraltar 

 och vid Medelhafvet samt Svarta och Kaspiska 

 hafven. Vintertid finnes hon längs Afrikas vestkust 

 ned till Kap. I Danmark är hon flerestädes ej 

 sällsynt som häckfågel, så vid flera sjöar i Thy, 

 där hon dock numera synes försvinna från den ena 

 lokalen efter den andra (se Hagerup 1894), samt 

 på Hindselsholm i Limfjorden; vidare talrikt på 

 Klägbakkerne och Tipperne vid Ringkjöbingfjorden; 

 dessutom på Nordrerönnerne vid Lsesö och på Hirts- 

 holmen i norra Kattegat samt på Bosserne och 

 Lindholm nära Samsö. På Sjselland erhålles hon 

 endast sällan, t. ex. i Nsestvedstrakten (*/ 8 1887 och 

 4 / 1Q 1890) (Collin), hon synes i allmänhet ej ofta 

 förflyga sig österut. Några gånger har hon förirrat 

 sig till Sverige: ett exemplar sköts i Hög i Skåne 

 ( 2I /o 1836) (Nilsson), hon skall äfven ha iakttagits 

 på Gotland samt fälldes i Göteborgstrakten ( 21 / 6 1845, 

 '% 1863, Malm, !5 / 8 1882, Sundström). Vid sist 

 nämnda tillfälle hade en häftig sydvestlig storm blåst 

 flera dagar förut. I Norge är hon funnen vid Skien 

 ( 23 / 7 1883), äfvensom 2 individ vid Kristiania ("/„ 

 1891) (Collett). 



Kentska tärnan häckar visserligen äfven vid 

 insjöar, men söker alltid sin föda vid hafskusten. 

 Hon bygger helst i täta kolonier. 



Småtärnan, Sterna minuia, L. (Tafla 05, fig. 5, 

 gammal, fig. 6, ung fågel). 



Syn. Sternula minuta. 



Namn : Danska : Dvceryterne, Benierne, Snip- 

 terne; SchönntjernJc (Sylt); Gnispe (Lolland). Finska: 

 Pikhutiira. 



Ofvan ask blå. l:sta och 2:dra handpennan 

 svartaktiga, i infanet bredt hvitkantade. Ett band 

 från näbbroten till ögat äfvensom hjässan och nacken 

 svarta. Pannan, halsen och de undre kroppsdelarna 

 samt vingarnas undersida, stjärten och öfvergumpen 



hvita. Könen lika. Iris mörkbrun. Näbbet gul- 

 aktigt med svart spets. Fötterna rödgula. Längd 

 210—220 mm. Vingen 168—177 mm. 



Ungen är ofvan gulgrå — grå med V-formade, 

 svartgrå fläckar. Vingarna med en mörkgrå fläck, 

 bildad af de smärre vingtäckarna. Hufvudet ofvan 

 gråaktigt med bruna fläckar, nacken och ett band 

 genom ögat svartaktiga. Näbbet brunaktigt. Fötter 

 köttfärgade. 



Dunungen : ofvan grågul med små, svartaktiga 

 fläckar, under hvitaktig. 



Småtärnan förekommer i Europa söder om 60° 

 N. Br., vid Kaspiska hafvet samt i Turkestan och 

 norra Indien. Vintertid finnes hon i norra Afrika 

 samt efter denna världsdels vestkust ända till Kap. 

 I Sverige häckar hon på ön Kläppen vid Skanör, 

 där en större koloni är bosatt, samt vid Lomma i 

 Skåne (Kinberg, Sundström), vidare i spridda par 

 på Ölands och Gotlands östra kuster. På Gotland 

 häckade 1893 flera par vid Ronehamn.* I Norge 

 är hon sannolikt iakttagen vid mynningen af Kri- 

 stianiaf jorden ( 2 % 1890) (Collett). I Finland skall 

 ett individ ha setts i Eura socken (Palmen). I 

 Danmark häckar hon på Jylland, dels isynnerhet 

 längs dess vestkust samt i Horsensfjord, dels på en 

 del holmar och öar kring de östra kusterna, såsom 

 t. ex. på Laesö och Hirtsholmen i Kattegat, på 

 Flintholm i Odensefjorden, på Samsö, på Musholm 

 och Saltholm kring norra Sjselland, på Vroi vid Salt- 

 bsek Vig (nordvestra Sjselland), på Agersö vid syd- 

 vestra Sjaslland, på Rödsand söder om Lolland. 



Småtärnan skall ankomma till Öland i början 

 af maj, och hon lämnar ön i augusti och början af 

 september. Då sträcker hon tämligen talrikt längs 

 Ölands ostkust. 



Småtärnan uppehåller sig vid grunda Sandvikar. 

 Man ser henne lätt och behagligt flyga fram och 

 tillbaka längs stränderna ofta rätt nära vattnet; när 

 hon så upptäcker en fisk eller dylikt, gör hon en 

 sväng åt sidan, höjer sig något, tar fart och störtar 

 så ned i vattnet för att fånga sitt byte. På Öland 

 lefver hon hufvudsakligast af spigg. Vid Ölands 

 grunda stränder med deras hårda kalkstensbotten 

 skadar hon ofta sitt långa, spetsiga näbb, så att 

 öfvernäbbet är afbrutet eller bräckt i spetsen på 

 flertalet exemplar vi erhållit. Småtärnans flykt är 

 ytterst lätt och liksom hoppande. Under flyttningen 

 sträcker hon i täta flockar och flyger då längs vat- 

 tenytan. Hennes läte är finare än de andra tär- 

 nornas; det kan återges med » kitt kitt». 



* Uppgifterna (Kinberg), alt hon skulle vara skju- 

 ten vid Fyrisån och vid Mälaren, torde säkerligen bero på 

 något misstag. 



