297 



väldigt sådant följe, som, efter åtskilligt flygande 

 fram och åter i spridd ordning tätt efter marken för 

 att fånga gräshoppor, åter samlade sig i tät flock, 

 höjde sig i luften och gaf sig af öfver hafvet söderut. 

 . Sedan denna stora flock lämnat Öland, sågos det 

 året endast enstaka svarttärnor. 



Svarttärnan bebor träsk och vassrika insjöar, 

 och hon uppträder oftast i flock. I luften rör hon 

 sig med stor färdighet. Hennes flykt är liksom 

 hoppande, och hon stannar ofta med fladdrande vin- 

 gar alldeles stilla tätt öfver vattenytan. Någon 

 egentlig störtdykare är hon ej. Hon sätter sig ofta 

 på flytande växter men hvilar knappt någonsin på 

 vattenytan. Hennes läte är ett rätt skarpt »kitt kitt», 

 som hon låter höra under flykten. 



Svarttärnan lefver hufvudsakligast af insekter; 

 mygglarver, små skalbaggar och gräshoppor hafva 

 vi ofta funnit i hennes mage. 



Sina 2 — 3 ägg lägger hon utan särskild bale 

 på ofta nog af flytande växtämnen bestående tufvor 

 ute i mossen. De äro grönaktigt olivbruna med 

 svartbruna och brungrå fläckar. Längd 32 — 38 mm., 

 tjocklek 22,5—26 mm. 



2 Fam. Stormfåglar, Procella- 

 riidae. 



Öfvernäbbet med nedböjd spets, dess horn- 

 skida sammansatt af flera stycken. Näsbor- 

 rarna öppna sig i spetsen af mer eller mindre 

 långa, hornaktiga rör. Näshålornas Vigg är 

 ej genombruten. Tarserna i -regel täckta af 

 „ nätlikt veckad hud. 



Baktån rudimentär 

 eller saknas. 



Samtliga storm- 

 fåglar tillhöra öppna 

 hafvet och besöka 

 öar och kuster blott 

 för att häcka. De 

 lågga endast ett, hvitt iigg, och ungen kvar- 

 ligger mycket länge i boet samt matas af 

 båda föräldrarna. Hithörande arter, 115 till 

 antalet, tillhörande ett tjog släkten, fördelas 

 numera vanligen på 4 familjer, af hvilka 3 

 företrädas i norden, nämligen Procellariidae, 

 omfattande stormsvalorna, Puffinidae, till hvil- 

 ken bror och stormfåglar räknas, och Diome- 

 deidae med albatrosserna. 



HufVtid af stormfågel 'l z . 



Öfversikt af släktena. 



I. Nästuberna, längs midten förenade eller åt- 

 minstone löpande tätt tillsammans, öppna 

 sig på näbbets öfversida(se olVanstående fig.) 



A. 2:dra handpennan längst Procellaria 



B. l:sta handpennan längre eller lika lång 

 som den andra. 



1. 2 skilda nästuber, som dock ligga 



tätt vid hvarandra Puffinus. 



2. En, längsefter genom en inre skilje- 

 vägg delad, nästub Fidmarus. 



II. Nästubenw öppna sig rätt långt ned, en 



på hvar sida af näbbet (se vidstående fig.) Diomedea. 



Hufvud af PiomeJea chlororhynchus '/.v 



Stormsvalesläktet, Procellaria, L. 



Näbbet kortare än hufvudet, svagt och tunnt. 

 Fötterna rätt långa men spensliga; baktån bestående 

 nästan endast af en spetsig klo. Könen likna hvar- 

 andra, och ungarna skilja sig föga eller intet från 

 de gamla. Dräkten är svartaktig, ofta med hvit 

 öfvergump; dunen tämligen yfviga men sköra. Stjär- 

 ten med 12 pennor. 



Stormsvalorna äro egentligen skymningsfåglar, 

 som äro i rörelse om aftnarna och vid mulen väder- 

 lek. Annars tillbringa de gärna dagen i någon 

 bergsskrefva, under häckningstiden i sina underjor- 

 diska bon. De hålla till på hafvet och kring öarna 

 ute i oceanen samt lefva af på vattnet flytande djur- 

 ämnen och af små hafsdjur. Deras rörelser påminna 

 om svalornas, de färdas ofta tätt öfver vattenytan, 

 under flykten noga följande hafvets vågrörelser åt. 

 När de från sjön upphämta något ätbart, vidröra de 

 vattenytan med de utsträckta fötterna, hvarvid det 

 ser ut som sprunge de på vattnet. Detta har tvif- 

 velsutan gifvit anledning till stormsvalans benäm- 

 ning S:t Petersfågel, emedan hon, likasom en gång 

 aposteln, skulle gå på vattnet. 



Stormsvalorna lefva i engifte, häcka i stora ko- 

 lonier och lägga i ett af dem själfva gräfdt hål i jor- 

 den ett hvitaktigt ägg. Ungarna födas med mycket 

 yfvig dunklädnad, ligga länge kvar i boet, där de 

 matas af båda föräldrarna och blifva till ytterlig- 

 het feta. 



Släktet omfattar omkring 15 arter, vanligen för- 

 delade på tre släkten; de bebo både Atlanten och 

 Stilla hafvet, de flesta finnas norr om ekvatorn. 



38 



