299 



Liresläktet, Puffinus, Briss. 



Näbbet ungefär af hufvudets längd, smalt och 

 nästan trindt. Nästuberna jämförelsevis korta och 

 smala. Tarserna från sidan hoptryckta. Baktån 

 rudimentär men med spetsig klo. Vingarna med 

 l:sta pennan längst. Stjärten tvär eller vigglik 

 med 12 pennor. Könen likna h varandra, och ungarna 

 äro föga olika de äldre. 



Lirorna äro äkta hafsfåglar. De flyga tämligen 

 snabbt, vanligen längs vattenytan, hvila ofta på haf- 

 vet och simma bra men kunna ej dyka. På land 

 röra de sig dåligt. 



Släktet omfattar ett tjog arter och träffas snart 

 sagdt på alla haf. 



Ofversikt af arterna. 



I. Undersidan hvit. 



A. Större; vingen minst 300 mm P. gravis. 



B. Mindre; vingen högst 250 mm P. anglorum. 



II. Hela fjäderdräkten gråaktig P. grisens. 



Större liran, Puffinus gravis, (0'KeilIy) (Tafla 66, 



fig. 5). 



Syn. Puffinus major, (Faber), Nectris major. 

 Namn: Danska: Stor Skrofc. 



Ofvan gråbrun med ljusa fjäderkanter, som sak- 

 nas på hufvudet. Ving- och stjärtpennor svartbruna. 

 Alla undre kroppsdelar äfvensom undre vingtäckare 

 hvita. Undre och öfre stjärttäckare gråbruna, de 

 senare med hvitaktiga spetsar. Könen lika. Iris 

 svartbrun. Näbb svartaktigt. Yttersidan af tarsen 

 och yttertån brunaktiga, återstoden af foten gulak- 

 tigt köttfärgad. Längd 482—510 mm. Vingen 

 283—335 mm. 



Den större liran förekommer i Atlanten från 

 Grönland och Färöarna ned till Kap och Falklands- 

 öarna. Om hennes häckning känner man intet med 

 visshet, men hon säges skola häcka på New Found- 

 land och Labrador. 



På Fasröarna häckar hon ej men träffas vinter- 

 tid. Vid Grönlands och Islands kuster, där hon ej 

 heller häckar, finnes hon om sommaren. I Sverige 

 är hon ej funnen, men i Norge i Kristianiafjorden 

 ( 3 "/io 1873, Collett) samt vid Smölen utanför Kri- 

 Btianesund ('%„ 1894, Collett 1895), och Lilljeborg 

 (\Ho0) har sannolikt sett henne mellan Nordkap och 

 Schuretskaja. Tvifvelsutan besöker arten årligen 

 (sept. — jan.) bankarna utanför Norges vestkust. 



Till lefnadssättet skall hon likna den mindre liran. 



Mindre liran, Puffinus anglorum, (Ray) (Tafla 66, 

 fig. 4). 



Syn. Nectris puffinus, (L.). 



Namn: Dykarestormsvalan, Smitt. Norska: 

 Lire, SJcrape, Slcraap, Hav-Gunnar. Danska: Skrofe, 

 Skraape. Fseröarna: Skråpur, Liri (ungen). Island: 

 Skrofa. 



Öfre kroppsdelar, vingar och stjärt svarta. Undre 

 kroppsdelar äfvensom undre vingtäckare rent hvita. 

 Könen lika. Iris svartbrun. Öfvernäbbet svartbrunt, 

 det undre »blåaktigt hornfärgadt». Fötter »blåaktigt 

 köttfärgade». Längd 330— 332 mm. Vingen 222 — 

 240 mm. 



Ungfågeln liknar den gamla men har brunfläc- 

 kiga sidor. 



Dunungen är klädd med mycket långt och 

 mjukt, brungrått dun; strupen och bröstet gråhvita. 



Denna lira finnes i Atlanten ned till Brasiliens 

 kuster. I Sverige är hon ej funnen, men i Norge 

 utanför Tvedestrand (september 1867), vid Kristiania 

 (hösten 1870) och utanför Aalesund (sommaren 1874). 

 Hon skall ej vara sällsynt på fiskbankarna utanför 

 Norges kust (Collett). I Danmark är hon skjuten 

 vid Blokhus på Jyllands nordvestra kust ( 23 / 3 1858) 

 samt på Möen (1867). På Färöarna samlar hon sig 

 om sommaren från när och fjärran för att häcka, och 

 hon bygger likaledes på Vestmannaöarna vid Island. 

 Så långt norrut som till Grönland kommer hon 

 endast tillfälligtvis (Collin). 



Den ene af oss erhöll på Fseröarna bland ett 

 betydligt antal fällda liror ej någon hona med ligg- 

 fläckar. Honorna buro en vacker, osliten dräkt och 

 uppehöllo sig i flock ute på hafvet. Hanarna där- 

 emot hade ofta liggfläckar och sliten dräkt. Detta 

 synes tyda på, att honan öfverlämnat åtminstone 

 rufningen åt hanen; möjligen deltager hon dock i 

 ungens uppfödande. Den mindre liran häckar par- 

 vis stundom högt uppe i fjället, ofta flera kilometer 

 från hafvet. Boet lägges under en sten, i ett hål 

 i jorden eller dylikt. Ungen ligger mycket länge 

 kvar i nästet; han matas stundom af föräldrarna 

 ända till fram på hösten och är då oerhördt fet. 



Färöarnas befolkning värderar högt de feta un- 

 garna, hvilkas flott användes som sofvel till bröd och 

 skall utgöra en omtyckt del af julkosten. De bruka 

 därför vid bestämda tider på sommaren vandra upp 

 till fjälls för att söka efter lirornas bon, och när de 

 finna ett sådant, bygga de omkring boet med sten, så 

 att detta får form af en bakugn. Trots detta öfverger 

 liran ej sitt bo utan skall trifvas så bra i det nu väl 

 skyddade redet, att hon återvänder till detsamma år 

 efter år. Hennes flykt, då hon om nätterna talrikt 



