300 



drog genom sundet utanför Thorshavn, erinrade 

 mycket om morkullans. 



Liran häckar i maj och lägger endast ett ägg ; det 

 är rent hvitt; längd 55 — 71mm., tjocklek 37 — 45mm. 



Gra liran, Puffinus griseus, (Gmel.). 



Syn. Puffinus fuliginosus, Strickl. 



Sotbrun, undre kroppsdelarna något ljusare. 

 Undre vingtäckarna vattradc af grått och hvitt. 



Den grå liran bebor de flesta haf, men inom 

 den skandinaviska norden är hon endast funnen vid 

 Smölen utanför Kristianssund ( 10 /, 1894, Collett 

 1895) samt på Fseröarna vid Nolsö (augusti 1873, 

 Collin); Upsala museum eger äfven ett exemplar 

 från denna ögrupp ("/, 1879). 



Stornifågelsläktet, Fulmarus, Steph. 



Näbbet kort men kraftigt, nästan klumpigt, med 

 långa och vida nästuber (se fig. sid. 297). Tarserna 

 äro grofva. Dräkten — grå mantel, hvit undersida — 

 påminner mycket om måsarnas. Stjärten med 14 

 pennor. 



Släktet omfattar 3 arter och bebor norra At- 

 lanten och Stilla hafvets nordliga delar. 



Stormfågeln, Fulmarus glacialis, (L.) (Tafla 66, fig. 3). 



Syn. Procellaria glacialis. 



Namn: Mallemacli (Bohusl.); TjalJc (Käringön 

 i Bohusl.); Haf häst, Kinb.; Isstormfågel, Smitt. 

 Norska: Stormfugl, Havhest. Danska: Is-Storm- 

 fugl, Stormfugl, MallemuJcke. Fseröarna: Heåvhestur. 

 Island: Fyliingur, Fylungi, Fyll, Fulmdr. 



Rygg, vingar och stjärt ljust askgrå. Hufvud, 

 hals och undre kroppsdelarna hvita (eller stundom 

 sotgrå?). Könen lika. Iris mörkbrun. Näbb med 

 mörka näsborrtuber, för cfrigt gult. Fötter pärlgrå 

 med köttfärgad anstrykning. Längd 452 — 520 mm. 

 Vingen 305—342 mm. 



Ungfågeln: helt grå (Malmgren 1865). Den anses 

 af en del förf. sannolikt med orätt för en mörk 

 varietet, jämförlig med t. ex. den af vår vanliga labb. 



Dunungen bär en ytterst fin, mjuk och yfvig, 

 ljusgrå klädnad, och är under nästan hvitaktig. 



Stormfågeln tillhör norra Atlanten ; han häckar 

 talrikt på Fseröarna, där han dock först på IS 40- 

 talet blef bofast, på Island och vid Nordgrönland, 

 på Spetsbergen och Beeren Eiland, och finnes i största 

 mängd bland isen vid Grönlands kuster. Till Sve- 

 rige ha endast några få vinddrifna stormfåglar kom- 

 mit: en anträffades död vid Bjernum i Skåne ( u / ä 



1868, Holmgren), och en skall ha fångats nära Hel- 

 singborg, en annan fälldes vid Kosteröarna i Bohus- 

 län (november 1874) (Kinberg), en fjärde vid Tistlarne 

 i samma skärgård ( 25 / 10 1879), och en iakttogs ( 27 /io 

 1879) vid Göta älfs mynning (Sundström). Ett ex- 

 emplar anträffades i Elfdals Råda i Värmland (vin- 

 tern 1880) (Carlson). Vid Norges kust, från Stavanger 

 norrut, är han om vintern rätt talrik, i Finn- 

 marken förekommer han då och då äfven under 

 sommartiden, och under färder med hvalfångstbåtar 

 kan han alltid iakttagas ute till hafs. Likaså finnes 

 han sommartid vid de stora fiskbankarna utanför 

 kusten (Storeggen och utanför Stadtland), där han 

 visar sig under oväder och dimma. I sydligare 

 Norge är han mera sällsynt, men funnen ett par 

 gånger utanför Kristianiaf jorden (Collett). I Finland 

 är han ej anträffad. I Danmark skall han en gång 

 ha iakttagits vintertid vid Möen samt har skjutits i 

 trakten af Hobro i nordöstra Jylland (Collin). 



Stormfågeln tillbringar sitt lif ute på oceanen, 

 endast för fortplantningen sökande land. Han är 

 ytterst glupsk och samlas massvis, där något på 

 vattnet flytande kadaver erbjuder ett rikt mål. Han 

 visar vanligen alls ingen skygghet. Om man t. ex. 

 på en betad krok infångat en stormfågel och sedan 

 släpper honom, är vanligen det första han gör att 

 åter bita sig fast. 



Stormfågeln har en snabb och vacker flykt, som 

 något erinrar om dufhökens; han gör nämligen några 

 kraftiga slag med vingarna för att därpå segla ett 

 långt stycke tätt öfver vattenytan. Härvid höjer 

 och sänker han sig med förvånande skicklighet för 

 hvar våg, och skymmes långa stunder bort af de 

 höga sjöarna. Han hvilar sig ofta på vattenytan 

 och simmar rätt bra men kan ej dyka. På land 

 kan han knappt gå, men han hvilar i ungefär samma 

 ställning som en fiskmås. 



På tvärbranta, i hafvet stupande, höga berg- 

 väggar häckar han i stora kolonier. Hans enda ägg 

 är hvitt. Längd 70 — 79 mm., tjocklek 49 — 52 mm 

 Ungen ligger länge kvar i boet och matas af bägge 

 föräldrarna. När vi togo stormfågelungar, sprutade 

 dessa en illaluktande vätska på oss. 



Albatrossläktet, Diomedea, L. 



Näbbet långt och starkt med små och korta 

 nästuber (se fig. sid. 297). Fötterna korta men 

 kraftiga med 3 tår. Vingarna mycket långa och 

 smala, stundom med ända till 40 armpennor. Stjär- 

 ten kort, tvär, rund eller tillspetsad. 



Släktet omfattar 15 arter. Det delas numera 

 oftast i tre, så att de under II i öfversikten här 



