304 



nas vård. De nyfödda ungarna tycka synbarligen 

 ej om att vistas i vattnet, åtminstone krypa de, 

 om man sticker t. ex. handen åt dem, strax upp 

 därpå. Omkommer lianen, åtar sig honan genast 

 ungarnas vård. Äggen, 3—5 till antalet, äro som 

 nylagda hvitaktiga, men blifva under rufningen ljus- 

 bruna. Längd 53 — 59 mm., tjocklek 34 — 38 mm. 

 Liksom sothönan så har äfven skäggdoppin- 

 gen beskyllts för att vara orsak till gräsandens 

 minskning; vi hänvisa till livad som ofvan, sid. 

 235, yttrats i denna fråga. 



Gråhakedoppingen, Podiceps rubricollis, (Gmel.) 

 (Tafla 67, fig. 8). 



Syn. Coh/mbus rubricollis, Podiceps griseigena, 

 (Bodd.) 



Namn: Gråstrupig dopping, Rödhalsad dop- 

 ping. Norska: Graastrubet Toplom, Graastrubet 

 Lappelom. Danska: Bödhalsct Lappedyklter, Eöd- 

 halset Silkeand, Slcrigand. Finska: Harmaakidkkn- 

 uikku, Muikkulintu, Isompi härlcälintu. 



Ofvan svart, på ryggen med smala, ljusa fjäder- 

 kanter. Handpennorna brunsvarta, armpennorna, 

 förutom de innersta, till större delen hvita; undre 

 vingtäckare hvita. Hufvudet ofvan svart, dess sidor 

 och strupen askgrå, uppåt och bakåt begränsas det 

 grå af ett hvitt band. Halsen framtill och på si- 

 dorna brunröd. Under hvit med svart inblandning, 

 sidorna mörkgrå. Om vintern äro hufvudets sidor 

 och strupen hvita samt halsen framtill och på sidorna 

 mörkgrå. Iris röd. Näbbet svart, på sidorna vid 

 roten gulaktigt. Fötterna svartbruna. Längd 4 50 — 

 515 mm. Vingen 172 — 196 mm. 



Ungen afviker från den gamla i vinterdräkt 

 därigenom, att hufvudets sidor äro brun- och hvit- 

 streckade. 



Dunungen: ofvan och på sidorna mörkt brun- 

 grå, med smala, ljusa längdstrimmor, som försvinna 

 under tillväxten. Hufvud och hals svartaktiga, ofvan 

 och på sidorna med gråhvita längsband. Halsen 

 framtill med rödbrun anstrykning. Under ljusare, 

 grå — hvit. 



Gråhakedoppingen finnes i norra och mellersta 

 Europa samt Asiens och Amerikas tempererade delar. 

 Den i Asien och Amerika förekommande formen 

 visar längre näbb och tarser och anses därför stun- 

 dom som en själfständig art. I Sverige häckar han 

 flerestädes i Skåne och är upprepade gånger iakt- 

 tagen i mellersta Sverige upp till Södermanlands- 

 skären, där han är funnen isynnerhet vårtiden (Kin- 

 berg), och Uppland (Upsala museum). I Bohuslän 

 och vid Göteborg förekommer han men sällsynt och 



endast vintertid (Malm, Kinberg).* Hans gräns norrut 

 är ej fastställd, men enligt meddelande af Hj. Björk- 

 bom skall han häcka i trakten af Piteå. I Norge är 

 han ej funnen häckande, men förekommer oftare än 

 skäggdoppitigen höst och vinter vid södra och vestra 

 kusterna upp till trakten af Bergen; äfven är han an- 

 träffad uppe vid Tromsö (oktober 1881) och i Alten 

 (november 1 879 och "/, , 1 887) (Collett). Om våren är 

 han endast funnen några gånger i södra Norge. I Fin- 

 land finnes han, ehuru tämligen sällsynt, upp till 

 Pudasjärvi och Tenkeliö (Palmen). Uppgifter om fynd 

 ända uppe i Enare och Utsjoki anses osäkra. Allmän 

 på Karlö (Sandman). I Salmis, vid Ladoga och kring 

 Onega i Olonetz skall han vara talrik. I Danmark 

 är han allmännast af doppingarna, men synes ej 

 häcka i Thy, hvarest skäggdoppingen är vanlig, samt 

 skall vara sällsynt i mellersta Jylland, där smådop- 

 piffgen är allmän (Collin). På Grönland är han 

 funnen tre gånger. 



Ehuru de flesta gråhakedoppingar flytta ur lan- 

 det, kvarstanna, som ofvan är antydt, en del, isyn- 

 nerhet ungfåglar, under blida vintrar vid våra kuster. 



Gråhakedoppingen synes hellre hålla till i små, 

 vassbeväxta träsk och mossar än vid större vatten. 

 Till lefnadssättet i öfrigt torde han i det närmaste likna 

 skäggdoppingen men säges vara mindre skygg. Om 

 vintern hafva vi i hans mage jämte fjäder funnit 

 småfisk, dessutom förtär han kräftor (räkor) (Collett). 



Boet, som vanligen är flytande likt de andra 

 doppingarnas, skall han, när han häckar vid torf- 

 gropar, där vass saknas, lägga på själfva torfkanten. 

 Äggen äro grönhvita. Längd 49 — 56 mm., tjocklek 

 33—36 mm. 



Svarthakedoppingen, Podiceps auritus, (L.) (Tafla 

 67, fig. 3, gammal fågel om våren, fig. 5, om sen- 

 sommaren i sliten dräkt, fig. 4, ungfågel). 



Syn. Colymbus auritus, Podiceps cornutus, 

 (Gmel.). 



Namn: Svarthufvad dopping, Silkesdopping, 

 Smitt. Norska: Sortkravet Toplom, Sortkravet Lap- 

 pelom. Danska: Hornet Lappedijkker, Lappfod; 

 Dyhöne (Thy). Fceröarna: Sevåndt. Island: Sefönd, 

 FlåaskUnr, Flödskitur. Finska: Härlcälintu, Mu- 

 stakulkku-uikku, Sarviuikku, Pohjanuikku. 



Ofvan svartaktig med ljusgrå fjäderkanter, vin- 

 garna brunsvarta, armpennorna och undre vingtäc- 

 karna hvita. Hufvudet svart med förlängda fjädrar, 

 som bilda ett slags krage, och med ett bredt, gul- 

 brunt band på hvar sida från näbbet genom ögat 



* Uppgifterna om, att han skulle allmänt häcka vid 

 Venem (Sundström) och Vartoftasjön i Vestergötland (Kin- 

 herg), torde bero på misstag. 



