308 



fläckar på fram ryggen och en del på vingtäckarna. 

 Franihalsen hvit med gråbruna fläckar. Längd 

 850—920 mm. Vingen 370—419 mm. 



Ungfågeln liknar den gamla i vinterdräkt, men 

 är mer gråbrun samt saknar bvita fläckar och har 

 of van askgrå fjäderkanter. 



Denna art, som af många anses som en Stilla- 

 hafsvarietet af den vanliga islommen, bebor om 

 sommaren Asiens och vestra Nordamerikas arktiska 

 trakter. I synnerhet om vintern erhålles arten vid 

 Europas norra och nordvestra kuster. 



I Sverige är en ungfågel funnen i Kattegat 

 utanför Göteborg ( 7 / d 1886, meddelande af A. Stux- 

 berg.)* Vid Norges kuster anträffas han, enligt 

 hvad senare tiders fynd visa, årligen, om hösten och 

 vintern samt någon gång äfven vår och sommar. 

 Ej mindre än 24 exemplar skola förvaras i landets 

 samlingar (Collett 1893). I Finland är han fun- 

 nen vid Gråhara utanför Helsingfors samt dessutom 

 vid Teribjerka på Murmanska kusten (sommaren 

 1887)** och vid ön Kildin. Från Danmark saknas 

 uppgifter om artens förekomst. 



Storlommen, Colymbus arcticus, L. (Tafla 68, fig. 1, 

 ung, fig. 2, gammal fågel i sommardr.). 



Syn. Eudytes arcticus, E. ballicus, H. Sch. 



Namn: Lom, liutlom (Östergötl.); Kruslom 

 (Sörml.); KaJcarc (Nyland). Norska: Storlom, Lom. 

 Danska: Polarlum, Storlom. Fseröarna: Lommur. 

 Finska: Kiiilika, Tohtaja. Lapska: Tovta. 



Ofvan svart med tätstående, fyrkantiga, hvita 

 fläckar, bildande ett fält på hvardera skuldran och 

 tvänne mindre dylika på framryggen. Öfre ving- 

 täckarna med små, runda, hvita fläckar. Vingar 

 och stjärt svarta, undre vingtäckare hvita. Hufvud 

 och bakhals askgrå. Franihalsen svart med violett 

 glans och ett af hvita fläckar bestående tvärband 

 öfver strupen. Halsens sidor svarta med längsgående, 

 hvita ränder. Undre kroppsdelarna hvita, sidorna 

 svarta. Vinterdräkt: ofvan nästan enfärgad, brun- 

 svart. Vingtäckarna vanligen med några hvita fläc- 

 kar. Hufvudet ofvan och halsryggen mörkgrå. 

 Strupen och halsens främre del rent hvita. Könen 



* Dä vi ej haft tillfälle granska de svenska exemplaren 

 af islommen, är det ej omöjligt, att några af de under denna 

 art anförda fynden skola visa sig tillhöra C. adamsi. Det ofvan 

 omnämnda individet af denna senare art är i Sundströms 

 avhete bestämdt till vanlig islom. 



•* Meddel. af Soc. pro fauna et flora fennica 18, s. 156. 

 Exemplaret frän Gråhara anföres dock endast med reserva- 

 tion såsom C. adamsi, då det möjligen tillhör föregående art. 



lika. Iris brun. Näbb svart. Fötterna svartaktiga. 

 Längd 718 — 760 mm. Vingen 315 — 335 mm. 



Ungen liknar de gamla i vinterdräkt, men har 

 ofvan ljusgrå fjäderkanter, saknar de hvita fläckarna 

 på vingtäckarna, och halsen har framtill och på si- 

 dorna mörk inblandning. 



Dunungen: mörkt, nästan svartaktigt brun, 

 hufvud, hals och bröst något ljusare. Buken hvit- 

 aktigt grå. 



Storlommen häckar i norra delen af gamla och 

 nya världen. I Europa häckar han mot söder t. o. m. 

 Skottland. Vintertid flyttar han söderut, i Europa 

 dock just ej längre än till norra Italien och Svarta 

 hafvet. På Grönland, Island och Spetsbergen saknas 

 han, på Faeröarna är han funnen endast en gång. I 

 Sverige är han allmän öfver hela landet från och 

 med Skåne långt upp i Lappland, i de nordligare 

 trakterna dock ej så allmän som smålommen. På 

 Oland och Gotland häckar han ej, men erhålles där 

 liksom vid våra andra kuster. Han häckar i hela 

 Norge; allmännast är han på Dovre och söder därom, 

 i synnerhet i landets inre delar, och häckar talrikt i 

 björkbältet (Collett). Äfven i Finland finnes han öfver 

 hela landet, mot norden blir han talrikare. Han är 

 äfven anträffad i r}'ska lappmarken (Palmen). Vid 

 Danmarks kuster är han upprepade gånger er- 

 hållen vintertid (Collin) och torde årligen före- 

 komma där. 



Flertalet storlommar lämna ej norden men flytta 

 till hafvet, och äro de vid alla våra kuster, särskildt 

 vid vestkusten, allmänna om vintern, så länge öppet 

 vatten finnes. 



Bäst trifs storlommen i insjöar med steniga 

 stränder, och han bosätter sig aldrig i sådana, som 

 äro grunda, leriga eller vassrika, men man finner 

 honom ofta i helt små vatten. Han är ytterst skygg 

 och försiktig och söker, när han blir skrämd eller 

 jagad, vanligen sin räddning genom dykning, ganska 

 sällan genom flykten. Hans föda består mest af 

 fisk; stundom slukar han en sådan myckenhet af 

 småfisk, att den hindrar honom i hans rörelser, och 

 om han då förföljes, ha vi sett honom kasta upp 

 den ena fisken efter den andra. I en sjö i södra 

 Finland utgjordes storlommens hufvudsakliga föda 

 af kräftor (Jägerskiöld). 



Storlommens läte är mycket skarpt och torde 

 kunna återges med ett flera gånger upprepadt » hy- 

 hy ly». Han skriker vanligen liggande på vattnet 

 och sträcker därvid näbbet rätt upp samt nickar 

 med halsen. 



Sina ägg lägger han på själfva stranden, helst 

 af någon liten holme. De äro grönaktigt bruna 

 med svarta prickar och fläckar. Längd 82 — 99 mm., 



