311 



ring kring ögat samt ett smalt streck från denna 

 bort åt nacken livita. 



Ungen är ofvan gråsvart, under åfvensom på 

 framhals och hufvudets sidor hvit. 



Dunungen : täckt af kort, tätt dun, ofvan brun- 

 aktig, hufvud och bakhals med gulhvita, långa dun- 

 spetsar, under hvit, strupe och sidor gråfläckiga. 



Spetsbergsgrisslan, som af många fågelkännare 

 anses som egen art, af viker från vår vanliga sill- 

 grissla hufvudsakligen genom sitt kortare och gröfre, 

 'med mer framspringande kanter och vinklar försedda 

 näbb. Näbblängden, från pannan räknadt, är 32 — 39 

 mm.; hos hufvudarten 40-^53 mm. Dessutom äro 

 de öfre kroppsdelarna mer rent svarta. Dess fjäder- 

 dräkt är underkastad samma växlingar som hufvud- 

 artens. 



Sillgrisslan bebor norra delen af Atlanten samt 

 södra Östersjön. Om vintern drager hon sig mer 

 söderut. I Sverige häckar hon endast på Stora 

 Karlsö vid Gotland, där en koloni på några hundra 

 par finnes på öns vestra sida*. Härifrån ströfvar 

 hon ikring och träffas ej så sällan vid småländska 

 kusten. Till vår vestkust ända ned till Öresund 

 kommer hon i mängd i oktober, men flertalet drager 

 därifrån redan i februari. Fram mot våren träffas 

 hon endast fåtaligt och ändå mer sällan om som- 

 maren. Vid nästan hela Norges kust häckar hon, 

 i det små kolonier finnas bosatta redan på Söster- 

 öarna vid Kristianiafjordens mynning. På Rott 

 utanför Stavanger finnes en annan liten koloni, på 

 Husö utanför Sognefjord en tredje, rätt stor. Ännu 

 en finnes vid Risto utanför Stat, men det är egent- 

 ligen först norr om polcirkeln, som sillgrisslan bildar 

 riktiga fågelberg. Danmarks kuster besöker hon 

 talrikt vintertid, men hon häckar endast på Born- 

 holm. I Finland är hon oss veterligen ej iakttagen. 



Spetsbergsgrisslan, den nordliga formen af sill- 

 grisslan, förekommer både i den nya och den gamla 

 världens arktiska haf. På Grönland norr om 64° 

 N. Br., Spetsbergen, Beeren Eiland och Novaja Semlja 

 häckar hon allmänt, och hon skall häcka på norra 

 Island (Collin). I Sverige är hon funnen en gång 

 viil Lomma i Skåne och en gång vid Strömstad 

 (V, 1875) (Kinberg).** Till Norges norra kust kom- 

 mer hon regelbundet om vintern, men hon häckar 

 där ej' (Collett). Äfven i Danmark är hon funnen i 

 enstaka exemplar: febr. 1856 och vid Bregentved 



* Uppgifter finnas visserligen om, att sillgrisslan skulle 

 häcka så väl i Södermanlandsskären' (Kinberg) som på »Jung- 

 frun (Sundström) i Kalmarsund, men torde behöfva bekräftelse. 



* Nilssons uppgift, alt äfven denna form skulle häcka på 

 (farlsöama utanför Gotland, beror tvifvelsulan på något 

 misstag. 



på Sjrelland ls /, 1886 (Collin). Fasröarna besöker 

 hon utan att fortplanta sig. 



Hon för samma lefnadssätt som den sydligare 

 formen. 



Ehuru sillgrisslan vid vinterns ankomst drager 

 söderut längs kusterna, kan hon knappt betraktas 

 som flyttfågel. Hon öfvervintrar nämligen äfven, 

 om ock i mindre antal, upjje vid Ishafskusten; 

 flertalet lämnar dock fågelbergen i september för 

 att återkomma i maj (Collett). 



När sillgrisslan går eller sitter, stöder hon pä 

 hela tursen. Hon är den trögaste och minst skygga 

 af våra alkfåglar; på hafvet kan man vanligen kom- 

 ma henne helt nära. 



Sillgrisslan bildar så att säga huvudbestånds- 

 delen af de största fågelbergens besättningar. På 

 Fseröarna, Vestmannaöarna vid Island m. fl. ställen 

 finnas kolonier, som säkert hysa hundra tusentals 

 fåglar. I somliga kolonier på Fseröarna skola år- 

 ligen fångas flera tiotusentals fåglar, och dock mär- 

 kes ej någon minskning af deras antal. När man 

 närmar sig Stora Dimon, Färöarnas och kanske 

 jordens största fågelberg, är hela hafvet liksom täckt 

 af grisslor, tordmnlar och lunnefåglar, och de äro 

 så föga skygga, att de bokstafligen endast vika 

 undan för båten. Dessutom är luften, så långt man 

 ser, full af fåglar, ftygande tätt som bin i en svärm. 

 Själfva den höga fjällväggen är hvitprickig af fåglar, 

 som sitta tätt på alla afsatser så högt upp ögat kan 

 skönja dem. Ofta händer det, att ägg och ungar 

 af de klumpiga grisslorna stötas ned och falla utför 

 bergafsatserna samt krossas. När fåglarna själfva 

 begifva sig ut, kasta de sig ett långt stycke nedåt 

 och flyga så, sedan de fått »luft under vingarna», 

 i en båge framåt. Uppe i fjället kan man iakttaga, 

 huru ungarna matas. Så snart en grissla kom med 

 något byte, vanligen en sill, i näbbet, rusade en 

 hel hop ungar genast emot henne, och strid upp- 

 stod då emellan dem om fångsten. Och därvid 

 tumlade ofta någon eller några utför berget och 

 slogo ihjäl sig. Den starkaste ungen, som blef 

 segrare, drog sig tillbaka i något hörn och förtärde 

 skyndsammast möjligt sitt byte, hvarefter han genast 

 åter var färdig till strid om nästa bit. 



Sillgrisslan lägger endast ett, hvitt eller blågrönt, 

 ägg med bruna eller svarta fläckar och streck kring 

 den tjockare ändan. Längd 78— S5 mm., tjocklek 

 48 — 51 mm. 



Tobisgrisslan, Uria grylle, (L.) (Tafla 69, fig. 6, 

 sommardräkt, fig. 7, vinterdräkt). 



Syn. Uria mandti. Lcht., U. aretica, Brehm. 



