312 



Namn: Grissla, Vanlig grissla; Grissélpojlcar 

 ungar (Sandhamn); Grissel (Helsingl.); Gresla, 

 Grötla (Smal.); Gryyl (Öl.); Grylle, Grautel, Sill- 

 knipare (Gotl.); Sillknipa sommardr., Grått vin- 

 terdr. och ungf. (Östergötl.) ; Iste (Skåne); Teiste, 

 Teste, Tist, Per sup, Per supare, Olle drucken 

 (Bohusl.). Norska: Teiste, Per Drikker; Graateist 

 .(ung). Danska: Almindelig Teiste, Bagand, Tiste, 

 Ti stånd, Per drikker, Krageand, Grylleteiste ; Ma- 

 krelfugl (Hesselö). Färöarna: Tajsti, Tejsti. Island: 

 Teista, peista, Koja, Teistukofa,Pcturskofa. Finska: 

 Riskilä, Punajalka-kiisla. 



Svart med svag grön anstrykning. De öfre 

 täckarna bilda en stor, hvit fläck på vingen men 

 ega svart rot, de undre ilro likaledes hvita. Om 

 vintern har öfversidan breda, hvita fjäderkanter, 

 som på hufvud och hals nästan dölja det svarta. 

 Undersidan hvit. Stjärt och vingar oförändrade. 

 Könen lika. Iris mörkbrun. Näbb svart. Fötter 

 röda. Längd 335— 372 mm. Vingen 158— 172 mm. 



Ungen: ofvan gråsvart. De öfre vingtäckarna 

 hvita med breda, mörka spetsar. Undre vingtäckare 

 hvita. Under hvit med gråsvart inblandning. Näbb 

 svart. Fötter gråsvarta med dragning åt rödt. 



Dunungen: enfärgadt svartaktig. 



De på Spetsbergen och Novaja Semlja häckande 

 tobisgrisslorna, som skola utmärka sig genom klenare 

 och kortare näbb, och som ha de hvita vingtäc- 

 karna helt och hållet hvita utan svarta rotstycken, 

 anses stundom utgöra en egen art eller åtminstone 

 en geografisk varietet, Uria mandti. 



Tobisgrisslan bebor den nya såväl som den 

 gamla världens norra delar, i Europa ned till Stor- 

 brittanien samt vintertid något längre i söder. Hon 

 är allmän vid den skandinaviska halföns alla kuster, 

 men torde längs Skånes södra kust egentligen endast 

 anträffas vintertid. Hennes nordgräns i Bottenhafvet 

 är ej fastställd. Sannolikt finnes hon dock ända upp 

 till Haparanda. Vid Sundsvall är hon talrik (Sund- 

 ström). I Finland är hon rätt allmän vid Karlö, bland 

 Brahestadsskären m. fl. ställen, längs Österbottens och 

 Satakundas kuster, bland Ålandsskären och på ett 

 par ställen i Borgå skärgård, men annars mindre 

 talrik (Palmen, Mela). I Danmark är hon allmän 

 vintertid men finnes äfven om sommaren och häckar 

 flerestädes, såsom på Hirtsholmen och Nordrerönnerne 

 norr om Lasso, på Hesselö i Skagerack, vid Gjerrild 

 bugt på Jyllands ostkust norr om Grenaa, på Hjelm 

 och på Lindholm, Kyholm och Veirö nära Samsö 

 — på den sistnämnda lokalen lär hon dock vara nära 

 nog försvunnen — på Meilö i Korshavn (norra 

 Fyen), samt slutligen på Bornholm (Collin). På 

 Grönland, Island och Färöarna är hon rätt allmun, 



på den sistnämnda ögruppen, där hon är stannfågel, 

 var tobisgrisslan förr fredad och då mycket allmän- 

 nare än nu (Collin). Ehuru som nämndt en del 

 tobisgrisslor draga ett stycke söderut om vintern, 

 öfvervintra rätt många såväl längs Norges kuster 

 iinda upp till Ishafvet som vid Sveriges vestkust. 



Tol lisgrisslan är en äkta skärgårdsfågel. Hon 

 är liflig i sina rörelser, går lättare på land än de 

 öfriga alkfåglarna och stöder sig därunder endast 

 på själfva foten, ej på tarsen. Hon flyger snabbt 

 med liksom surrande vingar tätt öfver vattenytan 

 samt simmar och dyker med stor färdighet. Hennes 

 läte är ett fint pipande. Tobisgrisslans föda består 

 hufvudsakligen af fisk — i Bohuslän och Norge 

 skall hon isynnerhet förtära testefisken (Centronotus 

 gunellus) samt den vanliga ulken (Cottus scorpius) 

 — men äfven af kräftdjur och andra lägre hafsdjur. 



Tobisgrisslan häckar gärna i kolonier, men 

 dessa äro jämförelsevis små och bilda aldrig fågel- 

 berg. Ej heller häckar hon högt upp på bergs- 

 sidorna utan i stenrös nära stranden, någon gång 

 äfven i hål i jordvallar. Utanför dessa häckplatser 

 ser man henne om våren och sommaren i flock. 

 Hon lägger sina två ägg utan bale djupt nere i 

 någon springa eller något hål i stenrös. Äggen äro 

 hvitaktiga med grå, bruna och svarta fläckar. Längd 

 56—66 mm., tjocklek 39—43,5 mm. Ungarna 

 ligga länge i boet och synas ej vilja lämna detta 

 förr än föräldrarna börja tröttna på att mata dem. 

 Skärgårdsfolket vet berätta, hur de gamla narra ut 

 ungarna genom att sätta sig utanför boet med en 

 fisk i näbbet. Sedan ungarna kommit ut, lefva de 

 spridda hvar för sig. 



Alkekimgsläktet, Mergulus, Vieill. 



■:3>_ 



v VäS"?* 



^ 



Hufvud och Dllbb, sedt 

 ofvnnifräu, al" alkekuDg 3 / H . 



Näbb kort, starkt kullrigt 

 och trubbigt med rundade, af 

 en hornartad hinna (se vidstå- 

 ende teckning) till hälften täck- 

 ta näsborrar. Tarsen täckes 

 framtill af plåtar. 



Släktet omfattar endast en 

 art. 



Alkekung-en, Mergulus alle, (L.) (Tafla 69, fig. 5, 

 vinterdräkt). 



Syn. Aretica alle. 



Namn: Alkeknot (Bohusl.); Sjökung, Grön- 

 landsdujva. Norska: Alkekonge; Isfiigl (Grönlands- 



