314 



Hufvud af gammal luniie jUnite nilbb, 

 ofvanifran 2 / a . 



en vaxhudliknande 

 valk. Näsborrarna 

 ligga vid näbbroten 

 nära undre kanten, 

 de äro smala och 

 täckas af ett hudlikt 

 veck (se vidstående 

 fig.). Den tjocka, 

 gulröda sömmen 

 kring munviken äf- 

 vensom den grå, 

 nakna huden kring 

 ögat fällas, när vin- 

 terdräkten anlägges, 

 och näbbets granna 

 färger blekna då därigenom, att dess öfversta lager 

 affjällas. Tarserna täckas af plåtar. Intåns klo åt- 

 minstone hos vår art större och mer krökt än de 

 andra samt ligger, när fågeln sitter, vikt åt sidan 

 Släktet bebor såväl den gamla som den nya värl- 

 dens arktiska trakter och omfattar 3 — 4 arter, hvaraf 

 endast en tillhör Europa. 



Lunnefågeln, Mormon arcticus, (L.) (Tafla 69, fig. 9, 



sommardräkt, det afbildade exemplaret är från 



Spetsbergen [jämf. nedan]). 



Syn. Fratercula arctica. 



Namn: Grönländsk papegoja, Utlänäslc alha. 

 Norska: Lunne, Lundefugl, Söpapagöje; Havorre 

 (ön Rott utanför, Stavanger). Danska: Lunde, Nor- 

 disk Lunde, Isländsk Papegöie, Söpapegöie. Fser- 

 öarna: Lundi. Island: Lundi; Lundahofa (ung). 

 Finska: Lunni. 



Hufvudets färg ofvan gråsvart, genom en smal, 

 grå strimma skild från halsens. Nacken, ett band rundt 

 halsen samt de öfre kroppsdelarna, vingar och stjärt 

 svarta. Hufvudets sidor och strupen hvitgrå. Un- 

 der rent hvit. Könen lika. Om vintern är trakten 

 mellan öga och näbb brunsvart (angående de nakna 

 bihangen kring ögat och vid mungipan se ofvan 

 under släktet). Kring ögat en trekantig, naken, grå 

 fläck. Iris brun, hos de äldsta hvit. Näbb gråblått 

 med breda, röda kanter och en gröngul valk vid basen ; 

 mungipan kantad af en bred, orangefärgad söm. Fötter 

 röda. Längd 304—356 mm. Vingen 152—170 mm. 



Ungen har mycket lägre näbb (se vidstående 



fig.). Till färgteckningen liknar han de gamla, men 



har hufvudet ofvan mer rent svart 



samt trakten kringom och framför 



svart. Det mörka bandet 



kring halsen är mörkgrått och 



Nubb af ung lunne '/,. midtpå något ljusare. 



Dunungen täckes af långt, mjukt, svartbrunt 

 dun och har hvit buk. 



De på Spetsbergen och Grönland häckande 

 lunnarna utmärka sig genom sin storlek och fram- 

 för allt genom högre näbb samt särskiljas stundom 

 på grund häraf under namnet Mormon arcticus, var. 

 glacialis. 



Lunnefågeln häckar kring norra delen af At- 

 lantiska hafvet (ned till Frankrike) och i när- 

 gränsande delar af Ishafvet. Om vintern ströfvar 

 han ned till Nordafrikas kust. I Stilla hafvet er- 

 sättes han af en närstående art. I Sverige finnas 

 endast två små kolonier, båda i Bohuslän: den ena 

 på Soteskär, den andra på Södra Knappen vid 

 Väderöarna. * Någon gång visar han sig äf ven vinter- 

 tid i Bohuslän. Dessutom erhölls vid Ölands södra 

 udde ett och sågos ytterligare 4 exemplar (augusti 

 1891, Kjell Kolthoff). Ytterst sällan förflyger han 

 sig inåt land; så fångades han vid Vettern (nyåret 

 1851, Nilsson) samt skall ha erhållits ("/„ 1884) 

 vid Björköfjärden (Carlson). I södra Norge före- 

 kommer han på samma lokaler som sillgrisslan (se 

 sid. 311); vid Sösteröarna häcka dock endast 6 — 8 

 par, vid Rott utanför Stavanger däremot flera hundra. 

 Norr om polcirkeln bildar han en högst väsentlig 

 del af fågelbergens besättning. Om vintern besökas 

 de inre fjordarna endast af några få lunnar, mest 

 ungfåglar. I Finland säges han vara funnen i Enon- 

 tekis, och fångades i Savolax (Puumala, januari 1855) 

 (Palmen). I Danmark erhålles han endast vintertid; 

 på Jyllands vestkust synes han årligen förekomma, 

 men är i enstaka exemplar funnen äfven i östra 

 Danmark, t. ex. vid Helsingör, på Möen. Från 

 trakten af Kolding vid Lilla Balt omtalas ett fynd 

 från juli 1886 (Collin). På Fseröarna och Island 

 är han allmän, och på Spetsbergen och Grönland 

 finnes han, ehuru egentligen ej talrik. 



Lunnefågeln lämnar sina häckplatser mycket 

 tidigt: Väderöarna i augusti, Norges vestkust ofta 

 redan i juli, för att återkomma i mars (till Väder- 

 öarna i april). 



Lunnen går rätt bra på land, kan t. o. m. 

 springa, och han stöder därvid endast på själfva 

 foten. I vattnet rör han sig med utomordentlig 

 färdighet. Äfven hans flykt är god, ehuru ej så 

 snabb som alkornas. När han flyger, håller han 

 sina fötter sträckta rakt bakåt med vidt utspärrade 

 tår och simhud, möjligen bidraga de till styrningen. 

 Från vattnet kan lunnen i blåst ej flyga upp annat än 

 mot vinden. När man fångar honom på boet, låter 



* Kolonien på Soteskäl- finnes ännu kvar, men om detta 

 är fallet äfven med den på Väderöarna, som dock fanns ännu 

 vid slutet af 1880-talet, veta vi ej. 



