315 



han höra ett knorrande läte, och ungarna pipa när 

 de matas. 



Lunnefågelns föda hestår hufvudsakligast af 

 småfisk, särskildt sill och tohis. När han bär föda 

 till ungarna, ser man oftast hur fiskstjärtarna hänga 

 ut ur mungipan. Han förtär dock äfven lägre 

 hafsdjur. 



Vid fågelbergen häckar lunnen endast någon 

 gång i de branta fjällväggarna, utan har hufvud- 

 sakligast sitt hem i gångar och småhål bland de 

 stenrös, som finnas vid bergets fot och som ofta äro 

 täckta af jord. På Faeröama häckar han förutom i 

 stenrösen på fjällens sidor äfven i det jordlager, 

 som vanligen täcker öfre ytan af de platta klipp- 

 öarna. Detta jordlager är vid fjällkanten stundom 

 alldeles undermineradt af lunnens gångar. 



Lunnefågeln lägger endast ett ägg, som van- 

 ligen utan bale h vilar på marken. Det är smuts- 

 hvitt med mer eller mindre tydliga grå fläckar, 

 som dock stundom saknas. Längd 58 — 66 mm., 

 tjocklek 43—46 mm. 



Båda föräldrarna rufva och hjälpas åt att mata 

 ungen, som ligger länge kvar i boet. Ungarna 

 kunna, så länge de äro späda, ej reda sig i vattnet 

 utan drunkna, om de råka falla i. 



Tortlmulesläktet, Alca, L. 



Näbbet från sidorna hoptryckt, jämförelsevis 

 långt och med öfvernäbbets spets krökt. Det är till 



[ Hufvud af tordmule jämte näbb, sedt uppifrån 2 / 3 , 



närmare halfva sin längd täckt af en fjäderklädd 

 hud (se ofvanstående fig.), och de springlika näs- 

 borrarna kunna slutas af fjäderklädda hudveck. 

 Stjärten spetsig med 12 pennor hos tordmulen, 18 

 hos garfågeln. 



Öfversikt ar arterna. 



I. Näbb med tre tvärfåror. Vingarna dugliga 



till flykt. Längd under 500 mm A. torda. 



EL Näbb rned 8—10 tvärfåror. Vingarna 

 mycket små, oanvändbara som flygred- 

 skap. Längd öfver 600 mm A. impcnnis. 



Tordmulen, Alca torda, L. (Tafia 69, fig. 1). 



Namn: Turemule (Blekinge, Östergötl.) ; Tord, 

 Tord (Gotl.); Mule (Ångermanland); Allca, Sillalka, 

 Brednäbbad alka, Trubballta, Klunsalka (Bohusl.). 

 Norska: Alice, Bredncebbet Alice, Kubalke, Klub- 

 alke. Danska : Älmindelig Älk, Tordalk, Marsvins- 

 fugl, Papegöieand. Färöarna: Allca, Allca. Island: 

 Allca, Klumba, Klumbunefja, Drunnefja. Finska: 

 Tavallinen ruoklci, Turmuuli. 



Hufvud, hals, öfre kroppsdelar, vingar och stjärt 

 svarta. Strupen med svag rostfärgad anstrykning. 

 Ett smalt, hvitt streck från näbbroten till ögat. 

 Armpennorna i spetsen kantade med hvitt. Undre 

 kroppsdelar och undre vingtäckare rent hvita. I 

 vinterdräkten är framhalsen hvit. Könen lika. Iris 

 mörkbrun. Näbb svart med ett hvitt band tvärs- 

 öfver. Fötter svartaktiga. Längd 390 — 465 mm. 

 Vingen 180—219 mm. 



Ungarna likna de gamla i vinterdräkt, men ha 

 betydligt lägre och klenare näbb samt sakna det 

 hvita bandet på näbb och hufvud. 



Dunungen: hufvud, hals och undre kropps- 

 delar gulaktigt ljusgrå. Ryggen och låren svartgrå 

 med ljusa dunspetsar. 



Tordmulen förekommer vid kusterna på båda 

 sidor om norra Atlanten samt i Ishafvets södra 

 delar. Dessutom skall han finnas i mängd i Japan. 

 I Sverige häckar han talrikt på Karlsöarna vid 

 Gotland samt fierestädes längs svenska Östersjö- 

 kusten från och med Östergötland till långt upp i 

 Bottniska viken, t. ex. på Gran utanför Gnarp i 

 Helsingland samt på Gnäggen utanför Norclingrå i 

 södra Ångermanland, ja, sannolikt ända upp till finska 

 gränsen (jämför nedan). Vid vår vestkust däremot 

 torde han ej häcka, men han besöker den hvar vinter 

 i stort antal ända ned i Sundet. I Norge är den 

 sydligaste kolonien bosatt på Rott utanför Stavanger ; 

 kolonier finnas för öfrigt fierestädes på vestkusten, 

 såsom vid Husö utanför Sognefjord, men verkliga 

 fågelberg träffar man först norr om polcirkeln 

 (Collett). Vid Finlands kuster finnes han, i mindre 

 antal vid den södra, men talrikt på Åland; mot 

 norr går han ända till Torneå (Palmen, Mela). I 

 Danmark häckar han dels på Bornholm, dels på 

 Plesselön i Kattegat norr om Sjselland. Om vintern 

 är han allmän kring kusterna, och i februari 1894 

 erhöllos flera individ äfven från det inre af Jylland 

 (Collin). På Färöarna, Island och Grönland är han 

 allmän, men endast på Island finnes han året rundt. 

 Hans nordligaste häckningsplats torde vara Beeren 

 Ejland, där 1898 svenska Spetsbergsexpeditionen 

 fann honom bosatt. 



