316 



Ehuru tordmulen drager sig något söderut un- 

 der vintern, kan han knappt anses vara en egent- 

 lig flyttfågel. Om vintern följer han oftast i mängd 

 de stora sillstimmen åt och träffas då rätt långt 

 från land. 



Tordmulen är bland våra alkfåglar den skick- 

 ligaste simmaren; han simmar under vattnet med 

 sådan hastighet, att det knappt är möjligt trötta ut 

 honom med rodd. Äfven på vattnet rör han sig 

 rätt snabbt. När han fiskar i flock, är denna ofta 

 ordnad på en linie, och samma ordning bibehålles 

 äfven under vattnet. Han flyger fort, men på land 

 rör han sig alltid i upprätt ställning och måste då 

 stöda på hela tarsen. 



I fågelbergen bor tordmulen helst för sig själf, 

 sällan blandad par om par med sillgrisslan. Hans 

 lif vid häckplatserna liknar för öfrigt sillgrisslans. 



Vid ett besök på Fseröarna hemförde den ene 

 af oss en del lefvande tordmuleungar tillika med 

 några unga stormfåglar och lunnar. När födan un- 

 der den rätt långa båtturen till hufvudkvarteret tog 

 slut, angrepo de skarpbitna tordmularna sina olycks- 

 kamrater, som äfven dukade under för deras bett. 



Tordmulen lefver af fisk, hufvudsakligast sill. 



I en springa eller under något stenblock lägger 

 han sitt enda ägg på själfva berget. Det är smuts- 

 hvitt eller ljust gulgrått med grå, bruna och svarta 

 fläckar. Längd 77 — 80 mm., tjocklek 48—51 mm. 



Garfågeln, A/ca impennis, (L.) (Tafla 69, fig. 8). 



Syn. Plautus imjjennis. 



Namn: Norska: Geirfngl, Goifugl, (Storömmer, 

 Anglemager?). Danska: Geirfugl. Fseröarna: Gor- 

 fuglir, Gårfnglur. Island: Geirfugl. Finska: Siivetön 

 ruokki. 



Hufvud, hals och framrygg svarta, ryggen för 

 öfrigt liksom vingarna brunsvarta. Framför ögat en 

 stor, hvit fläck. Bröst, buk och sidor hvita. Om 



vintern skall strupen och framhalsen ha varit hvita. 

 Iris mörkbrun. Näbb och fötter svarta. Längd c:a 

 700 mm. Vingen 157 — 165 mm. 



Ungfågeln liknade den gamla, men hade en- 

 dast 2 — 3 fåror på näbbet, ej 6 — 10. 



Garfågeln, som nu med säkerhet kan anses ut- 

 rotad, bebodde i historisk tid S:t Kilda vester om He- 

 briderna, Orkney- och Faaröarna, samt 4 ensamstående 

 klippöar på olika platser kring Island äfvensom öar 

 vidNew-Foundland. Sannolikt dödades de sista 1844 

 på ön Bldey, ett af Fuglaskären sydost om Reykjanass, 

 c:a 10 mil från Reykjavik. Under den äldre stenåldern 

 fanns han i Danmark, såsom framgår af fynd i de s. k. 

 kjökkenmöddingarna — stenåldersfolkets afskrädes- 

 högar. I Sverige uppgifves han vara funnen utanför 

 Marstrand i slutet af förra århundradet (se Nilsson), 

 och om fynd i Norge finnas flera berättelser beva- 

 rade. Så skall ett individ ha skjutits i Ostfinn- 

 marken 1848 (Nilsson, 3:dje uppl), ett nära Tromsö 

 (Lilljeborg 1850) och ett vid Frederiksstad 1837 

 (Rasch) (jämf. Collett). Då intet af dessa bevarats 

 eller undersökts af fackmän, torde uppgifternas riktig- 

 het aldrig kunna bevisas. 



Om garfågelns vanor veta vi mycket litet. Dä 

 han alldeles saknade flygförmågan, så lämnade han 

 aldrig vattnet utom vid själfva de låga häcknings- 

 platserna, eller då han någon gång gick upp på något 

 lågt skär. De korta vingarna användes blott vid 

 dykningen. Garfågeln lade endast ett ägg och lär 

 ej ha värpt om, ifall detta togs ifrån honom. 

 Ägget, som i storlek liknade ett svanägg — längd 

 110 — 130 mm., tjocklek 74,5 — 85 mm. — och var 

 hvitaktigt med bruna och svartgrå fläckar, skattades 

 liksom fågelns stek mycket högt. Genom det mest 

 hänsynslösa förföljande från fiskares och fångstmäns 

 sida utrotades garfågeln först på den amerikanska 

 sidan och slutligen äfven på Island. De sista mot 

 honom riktade fångstfärderna torde hufvudsakligen 

 ha afsett att förse samlare och museer med skinn 

 och ägg. 



— s\@;@^— 



