318 



Icukajsa, det finska kuukkainen (Samzelius 1894). Hon är flera 

 gånger iakttagen i Åbotrakten, således långt i sydvest om sitt 

 vanliga utbredningsområde (P. Hj. Olsson). 



Härfågeln (s. 100) har häckat (1868) vid Bråviken i 

 Östergötland (C. W. Lundborg 1897) samt erhölls vid Gimo 

 bruk i Uppland ("/, 1898, meddel. af C. Eeuterskiöld). 



Mellanspetten (s. 105) är funnen äfven i Östergötland 

 vid Leonardsberg ("7 3 1847, C W. Lundborg 1897) och i 

 Södermanland (Jägarförb. tidskr.). 



Gölctytan (s. 109) häckar, att döma af ägg, som den 

 ene af oss erhållit, ända uppe i Wilhelmina socken i Vester- 

 botten. Längs Norges vestkust är hon visserligen sällsynt, 

 men häckar dock t. ex. vid Bergen (J. Å. Grieg i bref). 



Gökar (s. 109) ha 10 handpennor (när ej den l:sla saknas). 



S. 109, 2 sp., 20 r. nedifrån står IS Fam., läs 2 Fam. 



Kungsfiskame (s. 112) ha 12 stjärtpennor. 



Biätaren (s. 114)' är sedd vid Bråviken (hösten 1850, 

 C. W. Lundborg 1897). 



Blåkråkan (s. 115) hittades död nära Luleå i sept. 1898 

 (enl. exemplar insändt från W. Sahlin). 



Kattugglan (s- 122) är funnen i Åbo skärgård (Kimito 

 sommaren 1893, Nätö sommaren 1896) samt på Åland (Bergö 

 i Vårdö skärgård, augusti 1896), på det senare stället hade 

 arten häckat. (P. Hj. Olsson 1896.) 



Bruna kärrhöken (s. 133) erhölls sommaren 1895 i 

 Mietvis kapell i Åbotrakten (P. Uj. Olsson 1896). 



S. 133, l:sta spalten, 15 r. nedifr., läs Collett 1894. 



Falksläktet (s. 134): i öfversikten ändras F. lithqfalco till 

 F. aesalon. 



Fjällvråken (s. 147) anträffas i mellersta och södra Fin- 

 land under sina vår- och höstflyttningar. 



S. 149 noten, läs Collett 1894. 



Eingdufvan (s. 154) är ej funnen öfvervintrande vid 

 Nässjö i Småland, utan är hon vintertid sedd vid ISIässja 

 (rättare Östnässja) nära Yadstena i Östergötland. 



Turturdufvan (s. 157) är funnen i Kimstad i Östergöt- 

 land (•/, 1876, C. W. Lundborg 1897) samt i Askim nära 

 Göteborg ("/„ 1891, Jägaren 1898 H, s. 129). 



Stepphönan (s. 159) erhölls 1888 nära Karlstad (maj, 



B. Forssell i bref), i Qvillinge nära Norrköping (om »hösten», 



C. W. Lundborg) samt på Hisingen ('V, och 2 /, 2 , Jägaren 

 1898 II, s. 130). 



Lagopus albus x L. mutus (s. 162). Collett, som (1886) 

 beskref denna hybrid, synes senare (1894, s. 162, noten) 

 tveka huruvida det ej endast handlar om en egendomlig dräkt- 

 variation hos dalripan. 



Tetrao tetrix L. x Lagopus mutus (Montin), Fjeldrype- 

 orre, bastard mellan orre och fjällripa, beskrifves af Collett 

 (1897). Den liknar den vanliga riporren men är mindre 

 (438 mm., vingen 219 mm.) och med hals och framhals 

 mörkare, nästan svarta, med ett otydligt hvitt band öfver 

 ögat och ytterst smala hvita fjäderkanter. Klorna äro äfven 

 liksom hos fjällripan mörkare. Exemplaret, en hane i vinter- 

 dräkt, erhölls från Mo i Eanen i Söndre Helgeland och inför- 

 lifvades med. Bergens museum i april 1896. 



Limicolae (s. 175) omfatta utom de uppräknade fa- 

 miljerna äfven några utländska sådana. 



Tjockfoten (s 179) fälldes (i november 1898) på Öland. 

 Exemplaret tillvaratogs genom Alfr. Backman och insändes 

 genom K. F. Dusen till Upsala för bestämning och konser- 

 vering. Arten är oss veterligen ej förr iakttagen i Sverige. 

 Exemplaret mätte 450 mm. i längd, vingen 260 mm. 



Kustpiparen (s. 182); utom talrika fynd höstetid torde 



ett från Bråviken under juni månad ( Upsala museum) vara 

 beaktansvärdt. 



S. 182, l:sta sp.. 5:te r. nedifr., läs Collett 1894. 



Fjällpiparen (s. 184) är iakttagen vid Hönö äfven "/, 

 1889 (Jägaren 1898, s. 135). 



Större strandpiparen (s. 186) häckar vid Tåkern (Eng- 

 holm*), och torde han således äfven i södra och mellersta 

 Sverige åtminstone på några få ställen finnas bosatt inåt land 

 Dessa fall böra dock snarast anses som undantag. 



Roskarlen (s. 187) är numera funnen på Spetsbergen, 

 så af De Geer (Ymer 1897, s. 250), Conway (Conway 1897) 

 samt af 1898 års svenska Spetsbergsexpedition. 



Strandskatan (s. 188) skall ha häckat vid Venern nära 

 Kristinehamn (enl. en iakttagelse af Hj. Christiernsson, med- 

 delad af Wald. Nyberg i bref). 



Kustsnäppan (s. 197) är funnen på Kung Ludvigs öar 

 vid Spetsbergen ( M /„ 1889, Walter 1890). 



Kärrsnäppan (s. 198) häckar mycket allmänt vid Tåkern 

 (Engholm). Hon är funnen på Spetsbergen vid Hwales-points 

 hamn ('/, 1889) och på Kung Ludvigs öar ( 2 '7» 1889) (Walter 

 1890). 



Sandlöparen (s. 202) är funnen på Spetsbergen ( 22 / 8 

 1889, Walter 1890). 



Snäppsläktet (s. 205 2:dra sp. 16 r.) står uteslutande, 

 läs mest. 



Drillsnäppan (s. 211) är under sträcket mycl et vanlig i 

 Danmark. 



Rödspofven (s. 214) har setts vid Rörö i södra Bohus- 

 län ('/, 1888, Jägaren 1898, s. 136). 



Myrspofven (s. 215) lär i Danmark under sträcket vara 

 vanlig på snart sagdt alla län.pliga lokaler (R. Oisen i bref). 



Skärfläckan (s. 219) är stadd i aftagande äfven i Dan- 

 mark, således tinnes hon ej mer på Norderönnerna vid Lsesö 

 (R. Oisen i bref). 



Tranan (s. 220) lägger i mellersta Sverige vanligen sina 

 ägg i slutet af april. 



Grå hägern (s. 222) häckar ej numera vid Nömmen, 

 sedan de tallar, där boen brukade läggas, för c:a 45 år sedan 

 nedhuggits (C. A. Johansson, i bref meddeladt afF. Trybom). 



Storken (s. 228) har åter tilltagit i antal i Danmark 

 (R. Oisen i bref). 



Svarta storken (s. 229) torde numera ej häcka på Sjsel- 

 land (R. Oisen i bref). 



Sothönan (s. 234) synes numera vara ytterst allmän på 

 Sjaslland och Falster äfvensom i större delen af Jylland (R. 

 Oisen i bref), äfven i Ihy (Heiberg), som dock gränsar till 

 Vendsyssel, där hon enligt äldre uppgifter skall saknas. 



Spetsbergsgåsens (s. 239) dununge (nyfödd c:a 195 mm. 

 lång) har hjässa, rygg och vingar mörkt gulgrå med grön 

 anstrykning; bakryggen är ljusare. Pannan, vingarnas bak- 

 kant' och undersidan klart gula. Näbb gråbrunt med gul 

 spets. Fötter mörkgrå (Up.;ala museum). 



Grågåsen (s. 240) häckar fortfarande äfven å Möen och 

 vid Botö Noer på Falster (ej blott på Sjfelland) (R. Oisen i 

 bref). 



Hvitkindade gåsens (s. 242) dununge (324—334 mm. 

 lång) har hjässa, rygg, vingarnas öfversida och lårens utsida 

 grå med svag brun anstrykning. Halsen är ljusare grå. 

 Pannan, hufvudets sidor, en fläck bakom vingen och under- 

 sidan gråhvita. Näbb svartgrått. Fötter skiffergrå. Iris klart 

 mörkbrun. (Exemplaret taget "/, vid van Keulen Bay, Spets- 

 bergen, af 1898 års svenska expedition). 



" Jag har varit i tillfälle se agg därifrån (Jilgerskiöld). 



