319 



Grafanden (s. 245) synes i Danmark finnas, snart sagdt 

 öfverallt, där lämpliga lokaler erbjuda sig (R. Oisen i bref). 



Knölsvanen (s. 247) häckar fortfarande flerestädes på 

 norra Sjaelland samt på Falster vid Botö Noer. 



Artan (s. 255) lär ej vara allmän någonslädes i Dan- 

 mark (Oisen i bref). 



Bläsanden (s. 256) häckar, enl. meddelande af W. A. 

 Engholm, ej rid Tåkern. Hon är som sträckfågel allmän i 

 Danmark. Uppgiften om hennes sällsynthet gäller naturligt- 

 vis endast häckningcn. 



Brunanden (s. 258) skall häcka vid Bolstaholm i Geta 

 kapell på Åland. (P. Hj. Olsson i bref). Hon är tillfälligt- 

 vis funnen vintertid på Dal (Läbyn, Mo socken, jan. 1893, 

 S. W. Tenow i bref). 



Viggen (s. 259). I noten uppges genom förbiseende, att 

 en i Riksmuseum förvarad vigg, n:o 134 i Engholms samling, 

 är en sannolikt 2-årig ruggare. Det är emellertid en ung 

 vigghane for året. 



Småskraken (s. 272) torde kunna sägas vara allmän i 

 Danmark öfverallt, där lämpliga lokaler finnas (R. Oisen i biet). 



Storskarfven (s. 275) är numera utrotad vid Snogeholm 

 men skall finnas kvar vid Krageholm (T. Thott i bref). 



Toppskarfven (s. 277) kommer (enl. meddel. af C. A. 

 Hansson) årligen till norra Bohuslän under oktober— februari 

 månader. Ett exemplar hittades dödt vid Aggertangen på 

 Jyllands vestkust ( ,3 / 2 1892) (Collin 1895). Detta exemplar 

 är identiskt med det, som å samma ställe omtalas som funnet 

 vid Vestervig (R. Oisen i bref). 



Ringtjäens (s. 278) ungar kvarligga rätt länge i redet. På 

 Spetsbergen lägger han nästan alltid två ägg (Kolthoff). Simna 

 (l:sta sp. 6:te rad. nedifr.) ändras till Simpa. Äldi e uppgifter om 

 hans häckning vid Roskilde fjord eller på Kiistiansö vid Born- 

 holm äro såsom tydligen beroende på misstag ej ens anförda. 



Ismasen (s. 279) fanns af 1898 års Spetsbergsexpedition 

 häckande på Kung Karls land samt på Nya Island, samt af 

 kapten Kjeldsen på Frans Josefs land (Kap. Oppolzer, V, 1898). 

 Hela dunungen är ljust askgrå, ej rent hvit. Hos den half- 

 vuxna ungen framträder mellan det långa ljusgrå dunet sam- 

 ma teckning, som ofvan beskrifvits hos årsungen. Ismasen 

 är funnen vid Uleåborg i Finland (medd. fr. Soc. pro fauna 

 et flora fennica hft 15, s. 225). 



Skrattmåsen (s. 281) sågs i flock utanför Göteborg ( 25 / s 

 1898, Kolthoff). Hattter (lista sp. llite raden uppifrån) 

 ändras till Hattaér. Skrattmåsen öfvervintrar äfven under 

 stränga vintrar årligen vid Köbenhavn (R. Oisen i bref). 



Fiskmåsen (s, 282) förekommer mycket allmänt vid Dan- 

 marks kuster, 



Gråtruten (s. 283) häckar rätt talrikt på en del af Om- 

 bergs branta, mot Vettern vettande sidor, »Måkebergen» och 

 »Grytbergen» (E. Wibeck i bret). 



Hvitvingade truten (s. 284). Uppgiften om fynd vid Filip- 

 stad (hösten 1879) bör utgå, då den beror på felaktig bestämning. 



Hvittrutens (s. 284) dununge är smutsigt gulgrå med 

 mörka fläckar på rygg och hjässa, den senare nästan svart. 

 Under smutshvit. (Upsala museum). 



Hafstruten (s. 285) iakttagcs rätt ofta vid sjön Glan i Öster- 

 götland och lorde möjligen häcka där. (Meddel. af E. Lönnberg.) 

 Sillmåsen (s. 280) synes ej vara ovanlig i Jämtland (vid 

 Storsjön) fMeves, P. Olsson). Ett fåtal par skola häcka i 

 gråtrutkolonierna pä Ombergs vestra branter; se ofvan om 

 gråtruten (E. Wibeck i bref). 



Rhodoslethia rosea (Macgill.) (s. 287) [syn. Larus rossi 



Rich.] utgör enda arten af ett måssläkte, som utmärker sig 

 genom sin vigglika stjärt. Fågeln har hufvud, hals, hela un- 

 dersidan, stjärten och armpennornas spetsar hvita med mer 

 eller mindre stark rosenröd anstrykning. »Manteln» pärlgrå 

 liksom handpennorna, den lista med svart utfan, undre ving- 

 täckare grå. Sommardräkten med en sva^t ring kring halsen. 

 Näbb svart, ögonlockskanter ech fötter bjärt röda. Längd c:a 

 345, vingen c:a 260 mm. 



Arten bebor de högarktiska trakterna. Den fanns af 

 Nansen häckande på Frans Josef? land, men förflyger sig 

 någon gång söderut. Så är ett gammalt individ i vinterdräkt 

 funnet på Färöarna (Fischer 1863). 



Xema sabini (s. 287) är enl. benäget skriftligt med- 

 delande af dir F. Schaudinn i Berlin af den s. k. Lernerska 

 expeditionen funnen på Storön nära Spetsbergens nordostland 

 ('/« 1898). Åtta par iakttogos och häckade de tvifvelsutan 

 där. De lefde parvis spridda bland de rödnäbbade tärnorna. 



Fjällabben (s. 288) är funnen nära Göteborg ( 2, / 8 1881, 

 Sundström 1887). 



Vanliga labben (s. 289) torde ej numera häcka på Laesö 

 (R. Oisen i bref). 



Skräntärnan (s. 292) häckar ej mer på Nordrerönnerna 

 vid Laesö, kanske ej alls i Danmaik (R. Oisen i b: ef). 



Rödnäbbade tärnan (s. 293) synes på Spetsbergen nästan 

 undantagslöst lägga endast 2 ägg (Kolthoff). Den rödnäbbade 

 tärnan är, om en del lokaler på Jyllands vestkust undantagas, 

 ej den allmännaste af sitt släkte. Det är däremot fisktärnan 

 (R. Oisen i bref). 



Fisktärnans (s. 294) dununge har som nykläckt c:a 13 

 mm. lång tärs (Collett 1879), dess klor äro mörkbruna, medan 

 den rödnäbbade tärnans äro ljusbruna. 



Den Kentska tärnan (s. 295) lär i Danmark vara i af- 

 tagande (R. Oisen i bref). 



Småtärnan (s. 295). På en holme i Roskildefjorden iakttogs 

 i slutet af maj 1895 och 1897 en liten koloni af denna art. 



Svarttärnan (s. 296) är iakttagen på Åland, där hon 

 årligen torde visa sig. (P. Hj. Olsson 1896). 



Den klykstjärtade stormsvalans (s. 298) ägg från Vest- 

 manö vid Island (*'l, 1895) meddelar R. Oisen sig ega. 



Stora liran (s. 299); lista spalt 3 r. nedifr. står tvif- 

 velsutan, läs möjligen. 



Stormfågeln (s. 300). Uppgiften (enl. Malmgren), att de 

 grå fåglarna skulle vara ungfåglar, är åtminstone så tillvida 

 oriktig som flertalet af 1898 års svenska Spetsbergsexpedition 

 iakttagna rufvande stormfåglar egde grått bröst. Sannolikt 

 förhålla sig de grå stormfåglarna till de hvita på samma sätt 

 som den vanliga labbens bruna och hvita »varieteter». 



Skäggdoppingen (s. 303) torde numera vara den van- 

 ligaste af sitt släkte i Danmark (R. Oisen i bref). 



S. 305. noten, läs Collett 1894. 



Den svarthalsade doppingen (s. 306) häckar äfven vid 

 Skallcsö och Flyndersö i trakten af Vindrup (Christiansen 1890). 



Smådoppingen (s. 306) har erhållits från Nagu i Åbo 

 skärgård (sommaren 1895, P. Hj. Olsson 1896). 



Islommen (s. 307) är enligt en notis i Tidning för Idrott 

 funnen i Halland d. "/. 1895. 



S. 308, lista sp., 18 r. uppifrån, läs Collett 1894. 



Spetsbergsgrisslan (s. 311) skiljes utom af de ofvan an- 

 förda karaktärerna äfven på att öfvernäbbets kant bakåt är 

 ljust blygrå (ej svart), att kroppslängden är något mindre men 

 vingen något längre samt att tärs och tår framtill utom vid 

 ledgångarna äro gulbrunaktiga (ej svarta) (Malmgren 1865). 



— $■•$—- 



