69 



Bogarászati kaland Horvátországban. 



Ii'ta BiEó Lajos. 



Úgy 1893 táján sokat kalandoztam Horvátország- félreeső vidé- 

 kein, odalent Lika-Krbava megyében, abban a zugban, a mi oda van 

 ékelve a tenger, Dalmáczia és Herczegovina közzé. A szakadékos 

 Velebit hegyi erdőit és barlangjait bújtam. Xem tudta még akkor 

 senki, mert még nem szóltam róla teremtett léleknek, hogy én csak 

 testileg járkáltam idehaza, a lelkem, minden gondolatom a Föld túlsó 

 oldalán járt, az őserdőkben, más világtájon. Akkor még nem is gon- 

 doltam Ujguineára, Közép-Amerika volt akkor az ideálom. Mikor 

 megyek oda, hogj" jutok oda, azt még nem is sejtettem, de hogy 

 oda eljutok, abban bizton hittem. Készültem is hozzá erősen. Nem 

 azon aggódtam, ami az én helyzetemben a legnagyobb akadály volt. 

 hogy pénzem egy csepp sincs, hanem attól féltem, hogy nem lesz 

 oda elég bátorságom és hogy nem tudom majd eléggé elbírni a nél- 

 külözéseket. Már meglaktam magánosan jó egy hétre a Tátrában a 

 bélai Vöröstó és Kéktó szikláit, ahol a pásztorok azt a hírt terjesz- 

 tették el rólam, hogy ott bujkál egy bolond angol, a ki ott akar ok- 

 vetlenül pisztrángot fogni. De hát itt még volt magammal ennivalóm, 

 a próba tehát könnj^ű volt. Azután a Retyezát rengetegeibe vontam 

 meg májamat, ide már ennivalót se vittem, számítottam a borókára, 

 meg az én extra-vadembereimre, a pásztorokra : de a borókára nagy 

 konkurrenciát csaptak a rigók, a pásztorok pedig, szeptember lévén, 

 már levonultak a nyájakkal, így hát a próbahetet a bükkmakkon 

 húztam ki, az igaz, hogy oh^an eredménynyel, hogy lejövet, Buda 

 Ádám vendégszeretete mentett meg az éhenhalástól. Azonban az 

 erdőkben nem tudtam félni megtanulni. Úgy voltam, mint az egy- 

 szeri jogász, aki a világot csak jogalanyoknak és jogtárgj' aknák 

 tekintette, én pedig a rengetegben nem félelmetest láttam, hanem 

 csak jó vagy nem jó bogárgyűjtőhel3"eket. 



Ha már nincsen semmi ijesztő a föld felett, úgy gondoltam, 

 majd találok a föld alatt. Odalent a Velebitben sok a karsztlj^uk, a 

 búvópatak, barlang, majd az lesz a bátorságom próbája ! Aztán meg- 

 találom ott a vadembereket is, horvát testvéreinket, akik ellenségei 

 a magyarnak, tán még emberevők is, sülve vagy főzve megesznek 

 mindennap egy pár mag^^art ! 



Szegény jó horvát testvéreink I Ö beunök is bizony nagyot 

 csalódtam ! Hiszen nem mondom én, hogy azok, akik újságot olvas- 

 nak és politizálnak, nagyon szeretnek bennünket. De a nép, az isten- 

 adta nép, az bizony nem igen olvas és épen nem gyűlölködik. Se- 

 hogy se akartak beválni vadembereknek, ahogy pedig én jobb sze- 



