72- 



tételem, hogy ő haragudott érte, hogj'- nem látják meg benne az 

 urat és összeveszett velük, lévén neki a horvát második anyanyelve. 

 A szegény paraszt pedig nézett, mint aki nem érti, hogy miért lehet 

 ezért neheztelni. Előttem meg azzal mentegette magát, hogy fenn 

 kell tartani a paraszt előtt a respektust. Én meg még jobban izgat- 

 tam avval, hogy ha jött egy horvát, előre kiáltottam, hogy vigyázzon 

 a respektusra ! 



Perusicz tipikus balkáni építésű falu, néhány kilométernyi 

 hosszú, egymástól messze eső házakkal, mint az alföldi tanyákon. 

 Útitársamat is megvigasztalta a vendéglős, hogy délre nj^árson sült 

 malaczpecsenj^e lesz. Ez sokat ígér annak, a ki kóstolta már, hogy 

 milyen pompásan esik a nyárson egészben sült bárányhús, a hogy 

 arrafelé készítik. Délig meg is jártunk egy barlangot, melyben ros- 

 táltunk is, mert abban valimi barlanglakó Homaloia nagy számban 

 él. Jó távol a vendéglőtől állott egy árnyas csűr, a hol a rostált 

 anyagot szemelgettük. Látunk egy úrformát a vendéglőhöz jönni, 

 kevés idő múlva a vendéglő előtt állani. Majd jön a vendéglős alá- 

 zatosan, be-szél valamit horvátul, mire Ferexcz barátom boszúsan 

 pattogva felel, a vendéglős újra lemegy és visszajön, mire még mér- 

 gesebb válaszszal tér vissza üzenetküldőjéhez. Talán megint a res- 

 pektus forog veszedelemben ? Xem, hanem a jegyző jött ide hús- 

 ^dzsgálatra és azt üzente fel, hogy menjünk le hozzá, meg akarja 

 kérdezni, hogy kik vagyunk és mit csinálunk itt ? Hát azt a választ 

 kapta kétszer is, hogy onnan ép annyi az út, mint innen oda ! Szó- 

 val a respektus megmaradt. 



A barlang sötétjében észre se vettük délután, hog}^ már estefelé 

 jár az idő, minket is a szorgalmas keresésből csak a malaczpecsenye 

 második felvonása bíztatott arra, hogy már hazamenni tanácsos. Jó 

 magam még egy kicsit visszamaradtam, mikor egyszerre barátom 

 aggódó kiabálása hívja többszörösen nevemet. Xagy igyekezetemben 

 egy mellékkijáróba tévedtem, ahonnan alig tudtam kibontakozni a 

 hokisok közül, a folyton hangzó hívószó után. Megnyugvással látom 

 barátomat egy pár békességesen áUó emberrel izgatottan beszélni. 

 Tán megint a respektus ? Persze, hogy az, de most már igazán ve- 

 szedelemben, mert két csendőr állott feltűzött szuronynj^al, hogy 

 minket azonnal a községházához kísérjen. 



DóBiÁs barátom dühös volt, én meg örültem, mert képzeletem- 

 ben már láttam a nevemet a fővárosi lapok hasábjain, mint a hazafiság 

 mártírját, a kit a vad horvátok magyar voltáért megkínoztak, vagy 

 „hivatalos hatalommal való visszaélés" útján bántottak. íme, itt a 

 dicsőség útja, néhány nap múlva a két magyar hazában hangoztatják 

 nevemet ! Tudom én, láttam én, hogy így szerzik a hírnevet ! 



Hát mentünk, mert menni kellett. Útközben azonban arra igye- 



