85 



Az 1857-ik év tavaszán és nyarán a rovarok gyűjtése hirtelen 

 olyan terjedelmet vett, hog-y a szünidői csütörtöki napok némely 

 délutánján nem egyszer 60—70 iskolásfiút is lehetett látni a körös- 

 menti nagyterjedelmü füzesben lepkéket és bogarakat gyűjteni, kik 

 a talált zsákmány egyrészét jobbára hozzám hozták, hogy azokat 

 határozzam meg. A latin lepkeneveket azonban semmikéjDen sem 

 akarták megtanulni, hanem csak a német elnevezéseket. így a már 

 említett neveken kivül : a nag}'- „ Weinschwármer" {Deilepliüa Elpenor)^ 

 „Pappel- és Lindenschwármer" (Smerinthus Populi et Tüiaé), „Wolfs- 

 milcbschwármer" (Deüephüa Eiiphorbiae), „Abendsfonág" (Abend- 

 pfauenauge {Smerinthus ocellatus), „Taubenschwanz" {Macroglossa 

 stellatarum) stb. elnevezések járták. De nem is csoda ! Hiszen a lejD- 

 kéknek magyar nevük ekkor még egyáltalán nem volt s az absolu- 

 tizmus is, mely több tantárgyat német nyelven taníttatott velünk, 

 ehhez sokban hozzájárult. 



Megszaporodván ekként a lepke- és bogárgyüjtők száma, az 

 iskolákban, a délutáni előadások előtt, valóságos börze fejlődött ki, 

 javában folyt a cserebere, az ajánlat és vétel. A bogarak kevésbé 

 voltak keresettek s csak a Carahus-ok^ a szarvasbogár, a nagyobb 

 Buprestidák és Cerambycidák keltek el, alacsony árakon, 10—20 

 krajczárért darabonkint ; ellenben némely lepkének igen magas ára 

 volt, főleg a Schwármereknek, q^j nagy Weinschwármer 1 frt 20, 

 1 frt 50 krajczáron, a kevésbé szép Wolfsmilch- és Lindenschwármer 

 1 frton, egy nagy Nachtfonág (Nachtpfanenange, Saturnia Pijri) 

 70 — 80 krajczáron kelt el ; legdrágább volt az Abendsfonág (Abend- 

 pfauenauge, Smerinthus ocellatus)^ melyért szívesen megadtak két 

 forintot is ; de belőle csak nagyon kevés került a piaczra, mert ez 

 az állat Nagyvárad körül ritka ; én hernyóját a fűzfákon ugyan 

 többször találtam, de sohasem sikerült csak egyet is felnevelnem s 

 azt életemben nem is fogtam. Volt egy olyan eset is, midőn Emil 

 barátom egy blaues Ordensband-ot (Catocala Fraxini) három forin- 

 ton adott el ; ez ugyanis Nagyváradon nagy ritkaság, én sem fog- 

 tam soha, de három forintot talán még sem ér meg ! A legkevesebb 

 becsülete volt a Schwármerek között a Pappelschwármer-nek {Sme- 

 rinthus Populi)y mely a Rhédey- kertbe vezető, most már kiirtott 

 rezgőnyárfák törzsein néha nagyobb számmal is volt található. Ezért 

 alig adtak többet 10 — 20 krajczárnál. 



Egy napon Lengyel Károly nevű iskolatársam és jóbarátom, 

 ügyes lepkegyüjtő, később nagyszalontai járásbiró, q^j nagy Wein- 

 és egy Wolfsmilchschwármer-t hozott fel az iskolába eladás végett. 

 Vevőre mindjárt talált s az elsőt 1 frt 50 krért, az utóbbit 1 frton 

 adta el. Másnap már két Weinschwármer-t, egy nagyot és egy ki- 

 csinyt {Deilephila porcellus) árulgatott. Ezeket is eladta, az elsőt 1 frt 



