86 



20 krért, a kicsit 60 krért. Ekkor kérdeztem tőle, hogy maradt-e 

 neked is ezekből gyűjteményed számára ? Mire ő azt felelte, hogy 

 igen ; még mind a kettőből van két-két darab odahaza. Erre én egy 

 kicsit megczirógattam s kértem, mondd meg nekem őszintén, hol 

 fogtad ez állatokat ? Mire ő azt felelte, hogy szürkületkor odahaza, 

 a kertjükben. Én e kijelentésének nem igen hittem, mert házuknál 

 többször megfordulva, tudtam, hogy nagyon is kis kertjök van, alig 

 néhány tő virággal. Gondoltam magamban, megállj, megtréfállak ! 

 Estefelé tehát elmentem hozzájok, hálómat is magammal vivén. Károly 

 barátom azonban már ekkor nem volt otthon, lepkét fogni ment ! Én 

 ott maradtam és késő sötét estig vártam a Schwármereket. De ezek 

 csak késtek, nagyon késtek, nem akartak jönni. Megállj Károly ! 

 hazudtál, megcsaltál, bolonddá tettél ! 



Történt azonban, hogy édes anyám másnap délután kiküldött, 

 hogy említett elhalt kedves nővérem sirjára, a cselédleánynyal együtt, 

 vigyek ki elültetés végett virágpalántákat. Mire ezeket elültettük s 

 meglocsoltuk már esteledett, a mikor egyszerre csak körülettem 

 lepkezúgásí hallok. Oda figyelve, hát egy kis Weinschwármer röp- 

 ködött a sir közelében levő mezei zsályákon, a melyet, háló hiányá- 

 ban, a kezemmel hirtelen elkaptam. Az állat nagyon megsérült, 

 használhatlanná lett, de fölkeltette bennem a gyanút, hogy az én 

 Lengyel barátom a Weinschwármer-eket aligha nem itt fogja, a 

 temetőben, mert hisz innen csak alig pár száz lépésnyire lakik. 

 Hallgattam. De másnap estefelé már hálóval mentem ki s úgy tetszett 

 nekem, mintha a távolban Lengyel t láttam volna, a ki előlem mene- 

 kül és a sirok között bujkál. Alig néhány perez múlva ekkor a 

 mezei zsályáról egy szép nagy Weinschwármert, majd ismét egy 

 másikat fogtam, a harmadik pedig egy Wolfsniilchwármer volt. Ahá! 

 — mondottam magamban. Lengyel barátom ! tudom a titkodat ! De 

 nem csináltam neki konkurrencziát, mert a fogott állatok nekem is 

 kellettek. 



Másnap ismét kimentem a temetőbe, de ezúttal csak egy kis 

 Weinschwármert fogtam. Emil barátom s többi lépkésztársaim azon- 

 ban valahonnan meglestek s egyszer csak azt vettem észre, hogy 

 tizen is vannak körülettem. A sírásó, a még ma is élő Mihály gazda 

 engem nem bántott, mert jól ismert s titokban magam is akkor már 

 szivarozván, mindig adtam neki egy-egy szivart, de a körülettem 

 levő sok fiút látva, kik letaposták a plébános tulajdonát tevő füvet, 

 bizony mindnyájunkat kikergetett a temetőből. Volt is futás ! A te- 

 mető árkán túl azonban a város kaszállója volt, telve mezei zsályá- 

 val, ahol annyi Wein- és Wolfsmilchschwármer röpködött, hogy 

 csaknem minden fiúnak jutott belőle egy vagy kettő. Ily módon az- 

 tán a fennebbi Schwármerek bőrzeára nagyon lehanyatlott, még tiz 



