MisKorics Athanáz, egyenesen engem kért fel, magyaráznám meg 

 tanulótársaimnak, miféle állatok azok a rovarok, hogy élnek, részben 

 miféle fajaik vannak, hogy kell azokat gyűjteni stb. És én ezeket 

 több órán át legjobb tudásom szerint nekik elő is adtam s előadá- 

 somat a gyűjteményemből vett példán3'-okkal és könyveimmel tettem 

 érthetőbbé. Jutalmam ezért tanárom részéről az volt, hogy a termé- 

 szetrajzból én lettem egyedül kitűnő. 



Az iskolai év vége felé közeledett, már július végén voltunk, 

 midőn a premontrei rend, növendékeket akarván felvenni, augusztus 

 2. -ára concursust hirdetett. A természettudománj^ok mívelhetését 

 óhajtván életczélul, legczélszerűbbnek véltem, ha evégből a tanári 

 pályára lépek. A felvételnél tehát jelentkeztem s a szabadon válasz- 

 tott előadás megtartása után más két társammal együtt fel is vettek. 

 Ily módon tehát a jászóvári ]3rémontrei kanonokrend növen- 

 déke lettem. 



Intett Emil barátomtól is az elválás órája. is a következő 

 évben a bécsújhelyi katonai Akadémiába lépett be növendéknek. 

 A jó barátság ekkor közöttünk nagyon hosszú időre megszűnt, mert 

 szabályaink értelmében csak a szülőkkel s nem egyszersmind bará- 

 tainkkal is levelszhettűnk. Sokáig, nagyon sokáig nem is hallottam 

 felőle semmit s talán ő sem felőlem ? Később annyit tudtam meg 

 róla, hogy egészen a főhadnagyságig felvitte, midőn valami ok 

 miatt, talán adósság csinálása okából, biztosan nem tudom s e kénj^es 

 kérdést nem is feszegethettem, el kellett hagynia a katonai jDályát. 

 A bosnyák hadjárat idején, őrmesternek a katonasághoz ismét vissza- 

 ment, ahonnan 1893-ban előbb Ungvárra s onnan Nagyváradra Írnok- 

 nak nevezték ki a járásbírósághoz. Eyen állásban találtam őtet 

 189o-ben, tehát 37 év után, midőn már viszontlátni óhajtottam s 

 evégből is az említett év nyarán, augusztus havában Nagyváradra 

 utaztam. A viszontlátás természetesen nagyon szívélyes volt s mi 

 vagy öt napot ezután egymás körében töltöttünk, visszaemlékezve a 

 gjT'ermekkori kedves multakra s meglátogatva az egj^kori jobb 

 gyűjtőhelyeket. De Emil barátomat többé már nem láthattam, mert 

 1901 április hó 21-én, 57 éves korában tüdőgyuladásban elhunyt. 

 Végső óráiban — mint neje nekem írta — nagyon fájlalta, hogy 

 „ágyban párnák közt" kell meghalnia s nem a csatamezőn, miként 

 egykor ősei. Kétszer is nősült, polgári családból származó nőket 

 vévén el s nevének nem maradt örököse. Magas társadalmi állásához 

 képest szegény ember volt, egyszerű háztartással, két szobás tiszta, 

 csinos lakással megelégedve, rendezett anyagi körülmények között 

 boldog családi életet élt. Előzékeny, kedves modorú, nem magas 

 termetű, nálamnál testesebb, csinos, művelt s miként szülői is, kik- 

 nek egyetlen gyermeke volt, inkább magának élő, szőke férfiú vala. 



