91 



négy krajczáron. Azt jóizűen megettem és csak az én újabb szép 

 lepkéimre gondolva, a Dunát s a hajókat nézve, addig csavarogtam, 

 mignem közeledett a 7 óra. Jó lesz, gondolám, a vasút felé igye- 

 kezni ! A szállodában kis csomagomat összeiDakolva, megindultam ; 

 de előbb talán valamit enni is kellene, mert Nagyváradig hosszú az 

 út és csak reggel leszünk otthon. Nem sokáig tűnődtem, bementem 

 az első pékboltba s most már a megmaradt három krajczáron nem 

 zsemlyét, hanem kenyeret vettem és azt még az úton elfogyasztottam. 

 Rokonom a vasútnál már várt reám s alig hogy beszálltunk és a 

 vonat elindult, én a sok kóborlástól fáradtan csakhamar elaludtam. 

 Éjfél már jól elmúlt, midőn felébredtem s úgy éreztem, hogy én bor-' 

 zasztóan éhes és még inkább szomjas vagyok, fejem, gyomrom fáj 

 az éjségtől. Rokonomnak, hogy széjD lepkéket vettem elmondottam 

 ugyan, minek ő is nagyon örült, de elhallgattam azt, hogy e miatt 

 csak zsemlyét ebédeltem, kenyeret vacsoráltam, vizet sem ittam s 

 hogy most már egy árva krajczárom sincsen. Püspökladányba meg- 

 érkezve kiszálltunk, rokonom a perronon egy nagyváradi ismerősé- 

 vel beszélgetett, én meg bementem az étterembe, hol egy asztalon 

 egy üveg ivóvizet találtam s abból három pohárral egymásután meg- 

 ittam, gondolva, hogy e sok vizzel talán csillapíthatom az éhségemet ; 

 a körülettem ülő publikum csak nézett, nem értette a dolgot s talán 

 azt is gondolhatta, ez a fiú tisztán megbolondult, nem evett semmit 

 és három nagy pohár vizet iszik egymásután. A szememet persze 

 Nagyváradig többé be sem hánytam s ahg vártam, hogy odahaza 

 legyek. Végre ez is elérkezett. Hat óra után otthon voltam már s 

 első dolgom volt az éléskamrába menni és fölkutatni, hol találnék 

 valami harapnivalót ? Édes anyám kérdé, mit keresel, fiam ? Enni- 

 valót, mondám, mert nagyon éhes vagyok — s elmeséltem neki e 

 furcsa históriát. 



Augusztus hó utolsó napján az igazgató értesített, hogy a 

 szekerek Jászóról megérkeztek és szeptember 2-án reggel öt órakor 

 már el kell indulnunk, hogy idejekorán Jászóvárott lehessünk. Még 

 reggeli félőt sem volt, midőn két nagy ehós tótszekér, három-három 

 erős lóval állott meg házunk előtt, mert a concursuson Nagyvárad- 

 ról hatot vettek fel s hogy igy nekünk és . csomagjainknak is ele- 

 gendő hely legyen. Kettő azonban, köztük a már említett Lengyel 

 Károly is, meggondolván a dolgot visszalépett; igy tehát csak 

 hárman indultunk el a két szekérrel, mert a már érettségit tett 

 Károly György Hugó dr., később több mint 25 éven át a budapesti 

 felsőbb leányiskola, Tréfort által legelsőnek kinevezett kitűnő 

 tanára, a rendnek a gyöngye, s három év előtt bekövetkezett 

 haláláig kebelbéli barátom, debreceni lakos lévén, csak itt csatlako- 

 zott hozzánk. A harmadik nap késő délutánján értük el Jászót, hol 



