93 



midőn jött az igazgató inasa azzal a hírrel, hogy délben megérkez- 

 vén a prodirector, a tisztelendő uraknak tessék érettségire jönni. 

 A hittan kéziratát egyikünk sem vitte el magával s így a kérdező" 

 tanár nem tudta, de nem is tudhatta, hogy a feladott kérdésekre mit 

 s hogyan kelljen felelnünk, megakadt társaimat útbaigazítani, esetleg 

 a kérdésre a feleletet elkezdeni képes nem vala, jött a felsülés, 

 illetőleg belesülés, kivétel nélkül mind a hét társam részéről. Én a 

 tanított hittant jól tudtam, de ennek daczára is, azalatt az említett 

 hét alatt, sokszor késő éjszakáig is, azt többször átolvastam, mert 

 magisterünknek, ma sem tudom mi okból, nem voltam kegyeltje, ha 

 csak elhunyt fiatal tanárunknak ama vádja miatt nem, hogy az ő 

 tantárgyait s főleg a fizikát elhanyagolom. Németül nem tudván, 

 csak érthetetlen mondatokat componálok. a derdiedast összepofozom, 

 engem mint alföldit, egyenlő mértékkel mérvén azokkal, kik a német 

 nyelvet már otthonról beszélték ; mondom, magisterünknek emez 

 ellenszenve iránj'-omban előttem érthetetlen lévén, daczára annak, 

 hogy éppen a hittanból, az ő tantárgyából, én voltam legjobb tanít- 

 ványa ; minden igyekezetemet oda fordítottam, hogy valahogy a hit- 

 tanból rosszul ne feleljek. Ekként az egész tanult hittan, mint mon- 

 dani szokás, kis ujjamban lévén, a feladott, legalább is 8—10 kér- 

 désre, csaknem háromnegyed órán át megakadás nélkül pompásan 

 feleltem, mire a két kanonokkal jelenlevő rozsnyói püspök — kik 

 voltaképpen az ő papnövendékeit jöttek meghallgatni, de az elsőbb- 

 séget most csupán a hittanból megtartott vizsgán nekünk, mint ven- 

 dégeknek engedte át — az igazgatóhoz fordulva, fülem hallatára, azt 

 a megjegyzést tette, „ebből a fiatal emberből kitűnő theologiai tanár 

 lenne" és feleletemért megdicsért. 



Negyednapra mind a nyolczan mint érettek tértünk vissza Já- 

 szóra. Magisterünk az ablakból már látta jövetelünket s midőn később 

 hozzá bementünk, imazsámolya mellett térdepelve találtuk, elénk jött 

 és a mikor legöregebb társam jelentette neki, hogy az érettségit 

 letettük, ő, általam soha el nem felejthető e szavakkal válaszolt : 

 „proh dolor ! pudorem tulerunt ad canos capillos meos" azaz „fáj- 

 dalom ! szégyent hoztak az én ősz fejemre. Tudok mindent, én Önö- 

 ket lelkiismeretesen tanítottam s ezt a szégyent nem tudnám elviselni 

 soha, ha nem volt volna közöttük valaki, ki az én becsületemet meg- 

 mentette, mert, ha egj tudott felelni, tudhatott volna a többi is." 

 Ezzel hozzám lépett, megölelt és homlokon csókolt. Nemsokára jött 

 a szelid lelkületű praelátus : Répássy József is, társaimnak nem tett 

 szemrehányást, hanem elégedetlenségének és neheztelésének oly 

 módon adott kifejezést, hogy egyenesen csak az én asztalomhoz 

 lépve, kezet adott és csak ennyit mondott : „köszönöm neked, hogy 

 az intézet becsületét megmentetted" s ezzel újra kezet fogva távozott, 



