94 



anélkül, hogy többi társamnak is köszönt vagy velők csak egj szót 

 is váltott volna. Érthető ezek után, hogy most már én nemcsak a 

 praelátusnak és tanáraimnak, hanem a magisterünknek is kedvencze 

 lettem, a minek mindnyájan számos jelét adták. Nem is lehetett reám 

 panaszuk, mert a kilépésem után küldött, latin nyelven kiállított hi- 

 vatalos bizonyítvány szavai szerint : „tanulmányait jó sikerrel vé- 

 gezte, magát mindenütt példásan viselte és önkényt, betegsége miatt 

 ment vissza a világi életbe." 



A most elmondottakra nézve, bátran megjegyezhetnék, hogy 

 ez unalmas, hosszú dolgokat egészen elhagyhattam volna ; én azon- 

 ban szükségesnek véltem ezeket több okból és főleg azért elmondani, 

 mert a rozsnyói püspök ama dicséretében rejlik főleg az én kilépé- 

 sem oka. Egyik nagytudományú és kitűnő hittani tanárunk ugyanis, 

 a rendnek egyik disze és büszkesége — már öreg levén s gyakran 

 betegeskedvén — elhatározták, hogy utódjául belőlem csakugyan 

 theologiai tanárt neveltetnek, a 4-ik évre Bécsbe a Pázmáneumba 

 vagy Innsbruckba küldenek, a honnan aztán már mint a hittudomá- 

 nyok tudora térek vissza Jászóra tanárnak. Ezt nekem magisterünk, 

 kivel sétámkon mindig együtt mentem, az első hittudományi év után 

 el is árulta, azt hivén, hogy nekem ezzel is kedveskedhetik. Engem 

 azonban e nyilatkozata nagyon lehangolt, mondhatnám, elkeserített, 

 mert hisz én nem a hittudományoknak, hanem a természetrajznak 

 óhajtottam tanára lenni s életemet nem a rideg éjhajlatú, egészsé- 

 gemnek nem kedvező, télen nagyon hideg Jászon, hanem inkább 

 szülővárosomban, Nagyváradon kívántam leélni, mit akkor neki sze- 

 rényen meg is jegyeztem. 



Nagyváradról való eljövetelemkor gyűjteményem gondozását és 

 gyarapítását öcsémre bízván, magammal vittem lepke- s bogárköny- 

 veniet is, gondolván, hogy Jászon majd nagyban foghatok rovarászul 

 és gyűjteményemet olyan fajokkal is gyarapíthatni, melyek Nagy- 

 várad körül nem élnek. Ebbeli reményemben azonban nagyon csa- 

 lódtam, mert biz ott arra sem alkalmam, sem időm nem volt. Ekként 

 a három év alatt nem is szerezhettem többet néhány éjjeli lepkénél 

 s az erdei utakon néha talált Carahus-okiiáÁ. 



Egy érdekes nappaU nagy lepkét azonban mégis fogtam, furcsa 

 körülmények között. Egy júliusi délután sétánkról tértünk haza, mi- 

 dőn a rendház előtt a praelátussal találkoztunk, ki szóba állt velünk 

 s éppen velem beszélgetett, édes anyám és öcsém hogylétéről kér- 

 dezősködött, kiket már ismert, mert ők ez év tavaszán engem meg- 

 látogatva, néhány napig praelátusunk vendégei voltak. Ez a nagy 

 lepke, mondhatnám, olyan tolakodóan viselte magát, mintha csak azt 

 akarta volna mondani „fogj meg engemet gyűjteményed számára", 

 minduntalan körülettem röpködött és csaknem a ruhámra szállt, mi- 



