100 



hogy idehaza a nehéz hittudományi tárgyakat hiába tanultam, a mi 

 egészségemre nem volt jó hatással s talán e miatt nem is gyógyul- 

 tam meg. Az is bántott, hogy ha magántanulási engedélyt nem ka- 

 pok, azokkal kell együtt a jogot hallgatnom, a kik három évvel ná- 

 lamnál lejjebb jártak ; de mindezekbe lassan csak beletörődtem, bele- 

 nyugodtam, visszatérvén első szerelmemhez : a rovarászathoz, melyet 

 október végéig most még nagyobb kedvteléssel űztem, mint valaha, 

 mert orvosunk is gyógjí szerül főleg a friss levegőt ajánlotta. 



Megvallom őszintén, sógorom fecsegésében volt egy kis igazság ; 

 az a csinos, szelid leányka-rokonom nekem is tetszett ; mert hisz 

 milyen férfi szív az, melynek nem tetszenek a szép fiatal leányok, a 

 kedves asszonyok ! Kilépésemnek azonban, mint mondám, egészen 

 más okai voltak. Tehát nem a szerelem, hanem inkább csak a sze- 

 retet : az élet s a természet szépségei iránt, mert még élni s azokban 

 gyönyörködni akartam. 



S milyen különös és szeszélyes játéka a sorsnak ! Pestre jöttem 

 után alig pár évre reá, az a sógorom, most is élő ügyvéd fián kívül 

 összes gyermekeit csakhamar elvesztette, szép leányai 17 — 18 s egy 

 fiatal asszony 22 éves korukban haltak el, mindhárman tüdővészben ; 

 holott a nagyterjedelmű családban sem előttük, sem utánuk egész a 

 mai napig e kinos betegségben nem halt meg senki más. 



Hogy Jászon olyan sokan megbetegedtünk, annak okát főleg 

 abban találom, hogy nagyon kevés időt töltöttünk a szabad levegőn. 

 Eletünket, úgyszólvá,n a fehér falak között, asztalunknál tanulva töl- 

 töttük, Hetenkint háromszor mentünk ki sétálni, egy vagy másfél s 

 így összesen 3 — 5 órára, sőt télen gyakran alig 10 — 15 perezre, mert 

 a néha 20 — 25 fokos hidegben annyira fáztunk, hogy úgyszólván 

 mindjárt haza szaladtunk. A prépostság szép nagy kertje, a konvent- 

 ből nyíló ajtajával a jászóvári nagyon is egyszerű közönségnek 

 nyitva, nekünk az azon való átlépés, a prefektúrában alkalmazva levő 

 női cselédség miatt, szigorúan tiltva volt ; holott az a közönség a 

 kertet nem látogatta, arra szüksége sem volt ; míg ha leczkéinket mi 

 ott tanulhattuk volna meg, a jó levegő reánk bizonyára jótékony ha- 

 tású és sok tüdőbajnak, mint mondám, a kolostorok eme rémének 

 elejét vehette volna. 



Helyhatósági engedélylyel tehát magántanuló lévén, elég időm 

 volt a rovarászaira. Reggelenkint tanultam, a legtöbbször a Rhédey- 

 kertben vagy az újvárosi temetőben, délután meg gyakran .bogarász- 

 gattam, mert most főleg ezekre voltam figyelemmel. De kirándulá- 

 saimban sajnosán érintett, hogy magamra maradtam, volt társaim már 

 rég különféle pályáikon voltak, az egykor virágzó rovarászát szép 

 egét borultnak láttam, kirándulásaimban ahg találván egy pár fiúcs- 

 kát, ezek is inkább csak bogarakat, mint lepkéket gyűjtöttek. így 



