101 



tűnt el az 1864-ik év egészen és az 1865-ik tavasza, amikorra egész- 

 ségem már teljesen helyreállott. 



Ekkor megismerkedtem öcsém egyik iskolatársával, ki Fri- 

 VALDSZKY János nak sógora volt. Tőle tudtam meg, hogy sógora a 

 Nemzeti Múzeum állattárának őre s buzgó rovarász. Mivel pedig 

 nekem ekkor már nagyon sok olyan bogaram és lepkém volt, me- 

 lyekből főleg a Staphylinidákat és apróbb ormányos bogarakat Cal- 

 WER könyve után biztosan meghatározni nem tudtam, sőt némelyek 

 abban hiányzottak is, írtam FRivALDSzKY-nak, lenne szíves nekem 

 állataimat revideáUii, illetőleg meghatározni ; mire ő szívesen vállal- 

 kozottt s így létrejött közöttünk az első ismeretség. A felküldött bo- 

 garak és lepkék között több olyant talált, melyeknek ritkasága meg- 

 lepte őt. Ilyenek voltak egyebek között : az Elythrodon Uspinus, a 

 Larinus crinUus, Cleonus roridus bogarak, az Acronyta Ahii, Agrotis 

 crassa, AmpMiíyra cinna momea stb. lepkék. 



Még mindig csak magamban voltam. Édes anyám súlyosbodó 

 szívbaja miatt az Aranykereszthez czímzett gyógytárban gyakran 

 megfordulván, megismerkedtem annak a vezetőjével, Podhrágzky Fe- 

 RENCZ barátommal, a természet szépségeinek lelkes hívével, ki beállott 

 hozzám segédnek, ajánlkozván szabad délutánjain nekem gyűjteni ; 

 nemsokára ugyancsak itt a gyógytárban kötöttem ismeretséget a 

 nagyszebeni születésű öreg barátommal : Riess KÁROLY-lyal is, a 

 zseniális mechanikus és ezermesterrel, különben nyugalmazott rendőr- 

 kapitánynyal, aki meg csigákat gyűjtött. Egyszerre tehát hárman is 

 lettünk. Én is szedtem magamnak csigákat, ő pedig nekem bogara- 

 kat is. Többször kirándultunk együtt a Püspökfürdőbe, a honnan a 

 gyönyörű Nymplitiea Lotos-t egész n}'-^ lábokkal gyalog hátunkon hoz- 

 tuk haza, mert ő ezeket a vízi virágokat nagyszerűen tudta kikészí- 

 teni s azzél a külföldet jórészben ellátni. 



A miket eddig ilyen hosszadalmasan elmeséltem, az jobbára 

 talán csak fecsegés vala ; de a melynek minden szava igaz I Most 

 már életem fordulópontjához jutottunk s arra a kérdésre : hogyan 

 lettem eníomologussá, előáll egy másik kérdés is : hogyan maradtam 

 meg entomologusnak ? 



Az 1866-ik év nyarán, pünkösdkor, mielőtt jogi tanulmányaimat 

 befejeztem volna, nagyváradi születésű neje szülőinek és rokonainak 

 a látogatására lejött Frivaldszky János is, ki érdeklődve személyem 

 iránt, egy napon házunknál meglátogatott. Gyűjteményem szépsége 

 és rendezettsége nagyon meglepte, nem hittem volna, monda, hogy 

 ilyen szép gyűjteménye legyen" s midőn hahotta, hogy állataimat 

 milyen jól ismerem, megtudva tőlem, hogy papnövendék voltam öt 

 éven át s így a latin nyelvet szóban és írásban meglehetősen jól 

 birom, azt monda nekem : „ha megvárhatná s kedve volna hozzá, én 



