102 



eg'5'^kor szívesen odavenném a Múzeumhoz. Most már úgy állanak a 

 dolo-ok, hogy Deák Ferencz-czbI folyik a tárgyalás, alighanem ki- 

 békülünk Ausztriával, alkotmányos minisztériumunk lesz s én ekkor 

 előterjesztést fogok tenni, hogy a múzeumi s különösen a természet- 

 rajzi állapotok tűrhetetlenek, többé így már nem maradhatnak, mert 

 én csupán egy ásványtári segéddel nemcsak az állat-, hanem a növény- 

 és ásványtárak vezetője is vagyok, a személj^zetet okvetlen szaporí- 

 tani és e heterogén osztályokat egymástól szétválasztani kell". Ezt a 

 szíves jóindulatot természetesen szépen megköszöntem, mondván ; 

 „én nagyon szeretnék az állattani tudományoknak élni és igen örül- 

 nék, ha egykor a Múzeumnak tisztviselője lehetnék". „Folytassa hát 

 csak tovább a rovarok gyűjtését és tanulmányozását ; de ezentúl már 

 nemcsak lepkéket és bogarakat, hanem mindenféle másrendű rovart 

 is gyűjtsön" — monda búcsúzóul. 



Az igen szimpatikus és csendes lelkületű embernek lenni látszó 

 Friyaldszky szép ígéretében bízva, jogi tanulmányaim végeztével 

 nem léptem sem az ügyvédi, sem a közigazgatási térre, lemondottam 

 ama szándékomról is, hogy jogtanár leszek, hogy így, ha máskor 

 nem is, de. legalább a szünidők alatt kedvencz tárg3^amnak élhessek. 

 A nyáron át új társaimmal tovább folyt a gyűjtés ; most már Fri- 

 yaldszky ajánlata szerint mindenféle rovart és csigákat is szedve. 



Az 1867-ik év kora tavaszán, állattani ismereteim gyarapítása 

 czéljából s hogy a német nyelvet is jobban elsajátíthassam, Bécsbe, 

 vagy ha úgy tetszik, Wienbe mentem fel, hol az egyetemen, mint 

 rendkívüli hallgató lettem beírva. Én azonban inkább szerettem a 

 Múzeumba járni, hol Rogenhofer és Zelebor őrök alatt a rovarokat, 

 illetőleg a csigákat tanulmányozhattam. Néha rovarászni is kimentem 

 s egy ScHiEssER nevű múzeumi szolgától sok szép lepkét vettem. 

 Egy fél év múlva azonban haza hívtak, mert kedves anyám ekkor 

 már súlyos beteg volt, a szívbajából keletkezett vízibetegség ágyba 

 döntötte és azt kívánta, hogy nehéz napjaiban mellette legyek. A jó 

 anj'-a, a kiváló hitves, 1868 január 26-án elhunyván, háztartásunk 

 föloszlott, házunkat testvéreim eladták és én egyik bátyámnál von- 

 tam meg magam, várván az üdvözítő Messiást ! 



Ez év tavaszán egyik barátunk, az öreg Riess Károly elha- 

 gyott bennünket, Nagyszebenbe, házába visszaköltözött ; de mint 

 tanítványom, a csigagyűjtésen kívül, a bogarászatnak továbbra is, 

 haláláig lelkes híve maradt. Gyűjteményeimet aztán onnan nagyon 

 is ritka erdélyi bogarakkal gyarapította, mint amilyenek valának : 

 Carabus planicolUs^ Kollari, Rothii, montivagus, auronitens, Nebria trans- 

 sylvanica, Fussii, Otiorrhynchus Bielzi stb. 1883-ban, március 26-án, 

 66 éves korában halt meg, mint a nagyszebeni zálogház igazgatója. 

 Ez évben, 1868-ban adtam ki első irodalmi kísérletemet Podhráczky 



