103 



Ferexcz barátommal együtt „Természetrajzi Szemelvények" czíme 

 alatt, meh'nek 500 jDéldánya rövid idő múlva olt Nagj^váradon csak- 

 hamar elfog-jT^ott ; a mi engemet a további irodalmi munkásságra ösz- 

 tönzött. PoDHRÁczKY mint nagyszalontai gyógytár tulajdonosa hunyt 

 el a kilenczvenes években. 



Ez s a következő 1869-ik év nyarán ismételten bejártam á 

 regényes fekvésű Kőrösvölgyet s annak már ismert barlangjait : a 

 pesterei, meziádi, kalotai, fonáczai, fericsei, oncsászai és szohodoli 

 barlangokat és meglehetősen szép számú barlangi bogarat gyűjtöttem, 

 melyekért aztán Linczből, Gráczból és Königsbergből, a már ekkor 

 velem cserében állóktól sok szép bogarat kaptam. Az első kirándu- 

 lást az alispán vezetése alatt megyei tisztviselőkből, ügyvédekből és 

 ormosokból alakult társasággal tettem, a másodikat pedig jogászok 

 és orvosnövendékekből álló fiatal barátaimmal, kikkel résztvettem a 

 Magyar Orvosok és Természetvizsgálók fiumei nagygyűlésén is, 

 melyre ekkor 1200 magyar jött össze. Ezen jelen volt Frr'aldszky 

 is kedves nejével s nekem szerencsém volt az ő körűkben többször 

 is lehetni. Onnan viszatértűnkben voltunk az adelsbergi híres bar- 

 langban is, de oda, hol a vak bogarak élnek, a vezetők nem vittek 

 el minket, hanem nekünk is kinálva azokat, tőlük két darab Lepio- 

 deriis HolienicartM-i két forinton vettem. 



Az alispán vezetése alatt alakult társasággal láttam a bihari 

 hegyek egyik specialitását, az úgynevezett „leányvásár"-t, melynek 

 eredete rég elmúlt időkre vezethető vissza s a melyet, főleg a höl- 

 gyek kedvéért jónak látok itten felemlíteni. A bihari hegyek oláh- 

 származású „mócz"-nak nevezett lakói, kis házaikban barmaikkal 

 együtt igen távol, sokszor félórányira lakván egymástól, az érintke- 

 zés, az ismerkedés, kivált a rideg téli hónapokban közöttük nagyon 

 nehéz, csaknem lehetetlen. A házasulandó fiatal ember igy nem igen 

 tudhatta, hol volna számára egy „eladóleány". Ok tehát, mint mon- 

 dám, ezen régi idők óta úgy segítettek, hogy az oláh naptár sze- 

 rint Péter-Pál napján, az 1500 m. magas Gajna-hegyen évenkint 

 összejöttek, a szülők elhozták férjhez adandó leányaikat, a legtöbb- 

 ször a stafirunggal vagyis kelengyével, a hozománynyal együtt, mely 

 ágyneműeken kívül kecskékből, néha lóból, vagy egy borjas riska- 

 tehénből állott. De nem hiányzottak a duda, a furulya, a csimpolya, 

 ezek az oláh hangszerek sem. Járta is csakhamar a „kóla", meg a 

 „zsuka" az oláh csárdás is. S ha a fiatalok megtetszettek egymás- 

 nak, kéznél volt az oláh pópa, a ki őket mindjárt össze is eskette. 

 Az oláh legény aztán szíve választottját, most már feleségét, a lován 

 elébe ültetve — mert itt az oláh nők is megülik a lovat és lóháton 

 mennek a vásárra : Rézbányára vagj^ a közelfekvő falukba is — 

 diadalmasan vitte haza, kisérve a szülőktől, akik meg a hozományt 



