108 



kétszáz forint ötödéves pótlékomra esett, egészen Dr. Karl János- 

 nak 1882 január 25-én bekövetkezett haláláig", midőn segédőrré lép- 

 tem elő s most már az ötödéves pótlékkal együtt 1100 frt fizetésem 

 és 300 frt lakpénzem lett. 



PüLszKY FERENCz-et nyugtalanította a folytonos változás a tiszt- 

 viselői karban s azért már 1876-ban javaslatot tett a fizetések eme- 

 lésére, de a miből bizony semmi sem lett, mert az akkori híres mi- 

 niszteri tanácsosunk, Hegedűs Kandid Lajos az Anophllialmus Hege- 

 clüsi barlangi vakbogár nevének méltatlan viselője azt felelte neki : 

 „Mit akarnak a te tisztviselőid, hisz az ő életök csupa gyönyörűség, 

 azért a pár óráért, mit a hivatalban töltenek, még több fizetés kel- 

 lene?" és PuLSZKY csupán annyit tudott kivinni, hogy az ország- 

 gyűlés ötödéves 100 frtnyi pótlékot engedélyezett visszamenőleg, de 

 a melyet a WEivERLE-kormány 1893 ban fizetésünket javítva, tőlünk 

 visszavett ; akkor, midőn ilyet az egyetemi könyvtár tisztviselőinek 

 meg megadott. 



Az akkori viszonyokat jellemzi a következő kép is. Az 1880-ik 

 év első napjaiban a Magyar Akadémia egyik összes ülése előtt 

 Tréfort miniszter FRivALoszKY-tól a Múzeum felől kérdezősködött. 

 Feh^aldszky fe'említé, hogy Hermán Ottó is elhagyott bennünket, a 

 mi nagy kár az intézet és a tudományra nézve is ; s a sok kilépés 

 okát ő abban találja, hogy a csekélj'' fizetés miatt a tisztviselők nem 

 mernek megnősülni és hogy ezt tehessék, jobban dotált állásokra 

 mennek. Mire a miniszter azt felelte : „Elég szép állásuk van, vegye- 

 nek el gazdag leányokat. Bizony, az én segédfogalmazóimnak sin- 

 csen több fizetésük, de a kik úgy segítenek magukon, hogy gazdag 

 családokból nősülnek; tegyenek hát úgy a múzeumi tisztviselők is!" 

 Beszélgetésük további folyamatán át elmondá, hogy az ő megmaradt 

 két tisztviselője is még mindig nőtelen, noha már 40 évesek s az 

 egyik már tiz évi szolgálat után ma is csak segéd. Az érdemesebb 

 tisztviselők és azok számára, kik hosszú idő múlva sem léptek elő, 

 lehetne talán a személyi pótlékot behozni ? Mire Tréfort azt feleié : 

 „Mondja, kérem hát ki az, a kit annyira protezsál?" Mocsáry Sán- 

 dor, monda Frivaldszky, neki bátorkodom kérni Excellencziádtól 

 személyi pótlékot". „No, jól van, hát MocsÁRY-nak megadom." Más- 

 nap Frivaldszky örömmel monda el nekem ezeket. De bizony a pót- 

 lékból nem lett semmi, annak a már említett HEOEDűs-nek ellenzése 

 miatt, ki miniszterének azt mondá : „A Múzeumnál eddig személyi 

 pótléka még senkinek sincsen, nem jó lesz preczedenst csinálni." 

 így tehát a miniszteri ígéret, csak ígéret maradt ! 



Hogy ilyen körülmények között a Múzeum szolgálatában meg- 

 maradhattam, az csak azáltal vált lehetségessé, hogy főnököm 1872- 

 től egész 1888-ig bezárólag, midőn már nem mentem többé a vidékre 



