110 



vonatkozó irodalom összeállítását. A következő évben, a tavaszi és 

 nyári hónapok csaknem minden délutánját a Múzeumban töltvén, 

 könyvtárunk egyes köteteit átnéztem, kijegyeztem magamnak az 

 ezekre vonatkozó irodalmat, melyet később még más források után 

 is összeírván, 1882-ben Hermán „Literatura Hymenopterorum" czím 

 alatt, mint a Természetrajzi Füzetek Vl-ik kötetének legnagyobb 

 részét közzé is tette. A több mint nyolcz nyomtatott ívnyi dolgozat 

 tiszteletdíja fejében adott 50 forinton kívül nekem adván még annak 

 100 darab különlenyomatát is. Ezeket aztán berlini könyvárusunk 

 alig pár év alatt csaknem egészen eladta, az keresett könyvvé lett. 



Az 187o-ik év őszén meglátogatott minket a híres lepkész. 

 De. Stauddsger Ottó, ki az előttem fekvő néhány törött vagy nagyon 

 is régi idegenföldi Hymenopterát látván, melyeket szép állataimért 

 KjRBY-től a British Múzeumból kaptam. Azt mondotta nekem, hogy 

 otthon van már egy kevés ilyfajta állata s ha akarom, írni fog a föld 

 különböző részeiben levő lepkegyüjtőinek, hogy ezentúl Hymenopte- 

 rákat is gyűjtsenek. A következő években aztán egymásután jöttek, 

 később m.ásoktól is a szebbnél-szebb Hymenopterák. Feivaldszky 

 ezek megvételére nekem évenkint 200 frtot, sobszor többet is adott 

 a 3000 forintnyi csekély dotáczióból. Staudixger ígérete s küldemé- 

 nyei és főnökeim jóindulata voltak tehát alapjai a mai nagyszerű 

 idegenföldi Hymenopterák gyűjteményének. 



1878-ban már szép gyűjteményünk volt s mivel ekkor már 

 megindult az új múzeumi folyóirat is, azt támogatnunk kellvén, meg- 

 kezdettem állataink ismertetését. A sok új faj leírása s a tőlem cse- 

 rében kapott szép magyar állatok aztán 1886-ban arra indították 

 Friese He>tíik barátomat, a méhfélék mostan már első szakemberét 

 — ki csupán ilyenekből álló óriás gyűjteményét százezer márkáért 

 sem adja — hogy Budapestre jőve, tíz hónapot itt töltsön. A télen 

 át tanulmányozta a mi méheinket s azoknak neveit és előfordulási 

 helyeit, idejét magának kijegyezte, tavaszkor aztán olyan erélyl3^el 

 fogván hozzá a gyűjtéshez, hogy midőn augusztus elején hazájába, 

 Schwerinbe visszatért, nem kevesebb, mint 11,000 darab ritkábbnál 

 ritkább méhfélét vitt haza magával. Ez a körülmény kissé ártott 

 ugyan nekünk, mert állataink értékét lenyomta, de ő is sokban 

 hozzájárult ilynemű fauuánk ismeretéhez. 



1880-ban az Akadémia a ViiÉz-féle jutalomra pályázatot írt ki 

 hazáuk állatai valamely nagyobb családjának vagy rendjének magán- 

 rajzi megírására. Erre a magyarországi addig ismert fémdarázsakkal 

 én is pályáztam s a jutalmat én nyertem meg, másik két pályázó 

 társam : Daday és Tömösváry dolgozata pedig dicsérettel lett kitün- 

 tetve és szintén kiadva. Ezek alapján aztán 1884-ben az Akadémiá- 

 nak tagja is lettem. Midőn pályamunkámat készítettem, fogamzott 



