111 



meg bennem a szerencsés gondolat, a magyar fauna fémdarázsainak 

 magánrajza után, megírni az egész Föld fémdarázsainak a mono- 

 graphiáját is. E 82 és V2 ívnyi nagy latin munkán aztán, a délutáni 

 órákat egész késő estig a Múzeumban töltvén, még nyolcz évig dol- 

 goztam s az 1889 ben, mint az Akadémia Ill-ik osztályának külön- 

 kiadványa jelent meg. E munka a mai napig már az egész világon 

 elterjedvén, a fémdarázsok alapvető műve marad mindenkoron ! 



Megvallom őszintén, bizony engemet is nem egyszer bántott a 

 gondolat, hogy csekély fizetésem miatt, noha már 47 éves vagyok, 

 a nősülésre komolyan még mindig nem gondolhatok, mert négy évi 

 várakozás és hosszas betegségem, meg a megélhetésre kevés állami 

 fizetés pótlása miatt, családi örökségemet már egészen elköltöttem, 

 midőn szerencsém lett egy köztiszteletben álló budai vagyonos 

 hivatalnokcsalád szép és kedves leányának a szívét megnyerhetni ; 

 de a kit 12 évi boldog házasság után, alig pár napi betegség foly- 

 tán, 1902 okt. hó 4-én lüdőgyuladásban elvesztvén, a családi házban 

 fényesen berendezett nagy lakásban magamra maradtam. A hitvesi 

 szeretetteljes ápolás hiányát éreztem az 1903-ik év tavaszán, midőn 

 meg én feküdtem veszélyes influenzás tüdőgyuladásban, de a mely- 

 ből szerencsésen kigyógyulva, elhatároztam, hogy újra megnősülök, 

 a mit a gyászév elteltével — elhunyt kedves nőmnek a kerepesi-úti 

 temetőben ideálisan szép emléket emelvén — meg is valósítottam. 

 Es most, hogy életem egyik legnagyobb titkát is eláruljam, második 

 hitvesem nem vala más, mint az a sokszor említett egykori kisleány- 

 rokonom, kit a legboldogabb házasság közepette 1910 nov. 3-án, pár 

 nap alatt mellhártyagyuladásban akkor vesztettem el, mikor azt leg- 

 kevésbbé hittem, de a kiről még csak annyit kívánok megjegyezni 

 itten : mindig fájlaltam, hogy e szelidlelkületű leányt, rossz fizetésem 

 miatt, harmincz évvel előbb el nem vehettem I 



Az 1895 -ik év elején Frivaldszky már többször panaszkodott 

 nekem, hogy dagadt májával sokszor szenved s meglássa, úgy érzem, 

 Xántus barátomnak (f 1894 decz. 11 én) nemsokára utána megyek. 

 En vigasztaltam, hogy eléggé jól néz ki, nem lehet olyan veszélyes 

 a baja De neki volt igaza, mert február közepén májrákja már 

 ágyba döntötte s ez a kínos betegség 1895 márczius 29-én életét, 

 73 éves korában ki is oltotta. Őszintén fájlaltam halálát, mert hiszen 

 ő nekem nem annyira főnököm, mint inkább öreg barátom volt s 

 neki mindig kedvelt embere valék. Kösz'Jnetemnek és hálámnak 

 iránta nem is adhattam máskor jobban kifejezést, csak akkor, midőn 

 koporsója fölött a következő általam soha el nem felejthető szavakkal 

 búcsúztam el tőle : „Csak elmúló, elporló részeidet viszik ki e házból ; 

 neved, lelked, szellemed örökre itt marad, mert hisz ezek az álattári 

 gyüjteménynyel, a tudománynyal vannak egybeforrva és késő 



