45 



nyítette a középmagas fákkal és bokrokkal szegélyezett hely ked- 

 vező fekvése és csekély kiterjedése. Az egész területet, mely nem 

 volt nagyobb 600 négyszögméternél, a Magyar Nemzeti Múzeum 

 igazgatóságának megkeresése folytán a" székesfőváros tanácsa bocsá- 

 totta rendelkezésünkre. Miután azt a Magyar Nemzeti Múzeum költ- 

 ségén drótkerítéssel körülvétettük, a lepke zavartalan fejlődése és 

 biológiai viszonyainak tüzetes kifürkészése kellő módon biztosítva volt. 



A zöld háttér nagyban elősegítette az ezüstös csillogású é& 

 gyorsan száguldó hímeknek szemmeltartását, a mi nagyobb kiterje- 

 désű nyilt helyen nem könnyű feladat. A hímek ugyanis igen gyor- 

 san repühiek és hullámos, szökkenő repüléssel nagyobb területet 

 bekalandozva többnyire 1—3 méter magasban a föld színe fölött 

 repülnek, de gyakran 10 — 20 méter magas fákon is átcsapnak vala- 

 mely közeli tisztásra, majd újra visszatérnek, miközben gyakran 

 kerül a néző a nappal szembe s e miatt a lepkék egy pillanat alatt 

 eltűnnek a kutató szeme elől. Ha repülésközben hálócsapással vagy 

 másként megzavarják a lepkét, akkor az nyílegyenesen felszökik a 

 magasba és örökre eltűnik. E miatt a régi lepkészek azt mesélték 

 róla, hogy szép őszi napokon pontban 9 órakor hirtelen feltűnik egy 

 hím a szerencsés vadász előtt, de ekkor már azonnal el is kell kapni 

 a gyorsan tovaszáguldó lepkét ; futással teljesen lehetetlen utóiérni, 

 mert a következő pillanatban már több kilométernyi távolságban jár 

 és ilyenkor nem marad egyéb hátra, mint türelmesen várni, míg 

 hosszabb vagy rövidebb idő múlva esetleg újra megjelenik. Mások 

 szerint a lepke a zuzmókkal borított területeken lecsapódik, de mire 

 a gyűjtő odaér, már 10—12 méternyi távolságban repül fel újra, 

 oly gyorsan futott tovább a földön. 



Visszapillantva az Oxyirypia orhiciilosa történetére, azonnal 

 szembetűnnek azok a hosszabb szünetek, melyek a lepkének néhány 

 évi előfordulása, illetőleg nagyobb számban való gyűjtése után be- 

 álltak s a melyek mindig a termőhely változtatásával jártak. A na- 

 gyobb mérvű gyűjtés tehát az illető területeken nyilván a faj ki- 

 pusztulására vezetett. Ennek magyarázatát a következőkben adhatom. 

 A hímek rendesen néhány nappal korábban szoktak megjelenni, mint 

 a nőstények. Az eddigi gyűjtők pedig főleg a hímeket fogdosták 

 össze, nőstényre azonban csak elvétve tudtak szert tenni. Miután a 

 később megjelenő nőstények elől ekként elfogták a hímeket, azok 

 megtermékenyítetlenül rakták le petéiket s így természetesen már a 

 következő évben mutatkozni kellett a gyérülésnek. 



A tömeg-gyüjtő és a cserére dolgozó entomologusok mind- 

 egyike azzal védekezik, hogy nem lehet egy fajból annyi példányt 

 összefogni, hogy az az illető faj fenmaradását veszélyeztetné a helyi 

 viszonyok megváltozása nélkül. Ezzel szemben éppen az Oxytnjpia 



