46 



orliculosa szolgálhat bizonyítékul. Ha t. i. csak egy-két gyűjtőről 

 van szó, akkor még nem fenyegeti veszély oly mértékben a fajt, de 

 ha 20 — 30 gyűjtő jár következetesen minden évben csak Qgj bizo- 

 nyos kis körülírt területre s ött összefog mindent a mit bír, s a mit 

 a másik meghagyott, sőt, ha tudja összeszedi később a hernyót 

 valamint a bábot is, akkor ezt rendszeres és következetes irtásnak 

 kell minősíteni, a mely előbb-utóbb a faj pusztulását vonja maga 

 után. Ha az emberi beavatkozáson kivül még tekintetbe vesszük, a 

 rovar fejlődésére kedvezőtlen, főleg klimatológiai s egyéb káros be- 

 folyásokat, akkor könnyen beláthatjuk, hogy egy hosszú átalakuláson 

 átmenő rovar kipusztítása nem is oly szerfelett nehéz dolog. 



Az Oxytrypia orMculosa tenyésztési kísérleteinél azt tapasztal- 

 tam, hogy a petéből kikelt hernyóknak alig lO^/o-a marad meg, még 

 akkor is, ha az állatnak lehetőleg kedvező feltételeket igyekezünk 

 biztosítani. A szabadban még kedvezőtlenebb ez az arány, mert 

 noha egy nőstény aránylag sok petét tojik s a mellett lehetőleg 

 szélesebb körben elosztva, mégis kevés hernyó éri el a teljes kifej- 

 lődését. Minthogy a nőstény nem mindig a táplálónövény közvetetlen 

 közelébe rakja le petéit, hanem egyszerűen csak a laza homokba 

 vagy földbe, a kikelő fiatal hernyóknak egy része nem találja meg a 

 táplálónövényt ; viszont már a szél is elviheti helyéről a homokot az 

 alig egy fél czentiméter mélyre belehelyezett petével együtt. l!y mó- 

 don egyrészt a rovar létfeltétele meg van nehezítve, másrészt azon- 

 ban a terjeszkedés és az ennek a fajnak különösen szükséges hely- 

 változtatás is biztosítva van. A hímek gyors repülése és a nagy 

 távolságok, melyeket a nőstény keresése közben leírnak, mind e 

 feltevés mellett szólnak. Ugyanazon a helyen t. i. csak abban az 

 esetben maradhat meg hosszabb ideig a faj, ha igen sok a tápláló- 

 növény, mert már egy hernyó is elfogyaszt egy egész növényt, sőt 

 esetleg többet is. 



A pete leírását, de nagyjában csak a színét illetőleg, legelő- 

 ször Langerth József kísérelte meg, a ki mint említettem, 1876-ban 

 találta az első párt kopulában, s a nőstényt lepetéztetve, megpró- 

 bálta a hernyó nevelését is. A Magyar Nemzeti Múzeum állattári 

 osztályának könyvtárában levő kézirati jegyzetei szerint : „a pete, a 

 déli órákban lerakva, eleinte világossárga, azután barnássárgává, 

 utóbb hamuszínűvé válik s áttelel, 3 — 4 nappal a hernyó kikelése 

 előtt világos hamuszínűvé lesz". 



A színre vonatkozó eme leírás csak annyiban felel meg a 

 valóságnak, hogy a frissen letojt pete eleinte tényleg világos kén- 

 sárga, de már egy-két nap múlva rózsaszínűvé válik gyenge lilás 

 tünettel s így telel át. Csak egy-két héttel a hernyók kikelése előtt 

 fordul kékes hamuszürkére, míg egy-két nappal a kikelés előtt 

 hamuszínűvé válik. 



