148 



Tárad felé, mert ha már kolerában kell elpusztulnom, akkor inkább 

 csak Nagyváradon haljak meg, rokonaim között. Elmondá azt is, 

 hogy Békés-Csabán a kolera nagyon dühöng, naponkint 20 ember 

 is meghal. De cseberből vederbe estem. Nagyváradon a járván}^ 

 époly nagy mértékben szedte áldozatait, naponkint 30 — 40 ember is 

 elhalt, sőt egy napon 75 halott volt. Soha annyi harangozást és ha- 

 lálra csengetést nem hallottam a 29 templomos Nagyváradon, mint 

 ekkor, mert reggeli 8 órától fogva, úgyszólván egészen késő estig 

 zúgtak a harangok. Rokonaim körében töltött néhány nap után vissza- 

 tértem Pestre, hol csupán egyes szórványos esetek fordultak elő, de 

 bizon}^ csak kevés rovarral : a gyűjtés a kolera miatt ezúttal nagyon 



plűre esett ! 



* 



A következő 1874-ik év nj^arán Zemplén- és Ungmeg3"ék terü- 

 letén gyűjtöttem. Főhadiszállásom Felső-Zemplénben, Homonnán volt, 

 hol csaknem három hétig laktam. Borszeszem elfogyván, a gyógy- 

 tárba mentem ityet vásárolni. A gyógj'^szertár tulajdonosával meg- 

 ismerkedve, azt monda nekem : „Mező-Laborcz vidéke igen alkalmas 

 hely lenne a rovarok gjaijtésére". Menjek tehát oda és szálljak meg 

 az ő ©reg szülőinél, a kik örülni fognak, ha egy úriember megláto- 

 gatja őket s bizonj^ára nem is fognak egyhamar elengedni. Szót 

 iogadva neki, odautaztam ; de valami vasúti akadál}^ miatt bizony 

 csak késő este jutottam el Mező-Laborczra, az ország határszélére. 

 Megkértem egy vasúti aUvalmazottat, vezetne el az öreg orosz jjap 

 lakásához. Ez a rácscsal erősen elkerített verendán fogadott s ma- 

 gamat neki bemutatva, ama szavaimra, hogy kedves fia ajánlatára 

 volnék bátor szíves vendégszeretetöket pár napra igénybe venni, 

 ridegen azt felelte „idegen embert nem fogadok a házamnál" s azzal 

 megfordult, szobájába ment, engem a faképnél hagyva. Mit csináljak 

 most idegen helyen, hová menjek ilyen késő este ? „Kisérjen vissza, 

 líérem, az állomásra" s mert hallottam, hogy ott sincsen hely, a hol 

 meghálhatnék, megkérem az állomás főnökét, engedje meg, hogy az 

 éjjelt egy üres vasúti kocsiban tölthessem. Mire ő azt jegyezte meg : 

 -„talán a gróf erdészénél lehetne egy szobát kapni ?" „Jól van, — 

 mondám — menjünk hát oda". Az erdésznek meglehetősen csinos, 

 de már régóta eladó három leánya fogadott, a kik a j)esti úr jöve- 

 telének nagyon megörühii látszottak, mert kis csomagomat rögtön 

 elvették és szobámba vezettek. Csakhamar jött édes anyjok is, azt 

 kérdezvén tőlem „mit parancsol vacsorára". „Parancsolni, kérem, nem 

 parancsolok semmit, de ha valamit adhatnak, azt is köszönettel fo- 

 gadom". „Ha lesz szíves megvárni, míg férjem nemsokára haza jön, 

 úgy talán együtt vacsorálhatnánk". Bizon}^, jó órába telt, míg a férj 

 liaza jött s én ezalatt tisztességesen megéheztem. A leánj^ok nem 



