151 



korcsmában megszállva, egy vasárnap délután elnéztem a népet, 

 midőn a korcsma tág-as udvarán jóked^áien tánczolt, mulatott. Más- 

 nap kora regg"el az öreg korcsmáros fiatal leám^kája azzal a kérdés- 

 sel kopogtatott szobám ajtaján, hogy „az éjszaka nem történt-e 

 valami bajom?" „Semmi" — mondám. Elbeszélte aztán, hogy őket 

 az éjjel bekormozott arczú rablók kirabolták, elvitték a papának 

 47 forintját, a mit vasárnap bevett s őket a lakásba bezárván, meg- 

 itták a pinczében levő bort és sört s a pálinkát eMtték. Ő az abla- 

 kon át mászott most ki. s azért jött, togy megtudja, nincsen-e 

 valami bajom ? A rablók engem nem mertek megtámadni, noha 

 szobám az udvaron a korcsmától meglehetősen távol volt, attól tartva, 

 hogy fegyverem van ; jDedig' egyetlen védőeszközöm összes kirándu- 

 lásaimban és utániban csupán egy vasasnyelű és végű bot volt, ez 

 is inkább a kutj^ák, mint a rossz emberek ellen. Természetes aztán- 

 hogy tovább itt sem maradtam, s délután a legközelebbi hajóval 

 Yukovárra mentem. 



1881-ben voltam először Erdélyben s a következő évben is oda 

 utaztam. Segesvárott a várostól nem messze, az országúttól jobbra, 

 a dombtetőn egy emlék áll, melj^et az osztrák katonatisztek álKtottak 

 a Segesvár mellett elesett Skariatin orosz tábornoknak, Idt némelyek 

 szerint Bem ágj^úgolyóval lőtt le, midőn szekérrel az országúton 

 közeledett ; újabb vélemény szerint jDedig egy honvéd gotyója terí- 

 tett le. A dombot körülvevő réten, nem messze a honvédsíroktól, a 

 hol talán PETÖFi-nk is alussza örök álmait, sok wág díszlett, s így 

 itt számos jó állatot gyűjthettem. Az emlék egy nyugvó oroszlán, 

 talapzata pedig terméskőből lévén, többféle méhfajnak, főleg Osmm-knak 

 szolgált fészkelési helyül. Ez érdekes kis állatok életmódját figj^elve, 

 huzamosabb ideig időztem az emlék körül. E körülmény figyelmessé 

 tette a nem messze épített kis házban lakó s az emlék őrizetére oda 

 rendelt béna katonát. 



^íásnap reggel ismét oda mentem gyűjteni, midőn egyszer 

 csak azt veszem észre, hogy mellettem két csendőr áll, kik azt kér- 

 dezték tőlem „mit keresek az emlék körül, már tegnap is itt volt s 

 mit akar az emlékkel?'' „Senunit, mondám, rovarokat gyűjtök a 

 Magj^ar Nemzeti Múzeum részére s azt nézem, hogyan fészkehiek a 

 talapzatban e kedves kis állatok-', megmutat\-a nekik a már gj'üjtöt- 

 teket. „Jól van, jól, monda az őrmester, de hát kicsoda Ön s álh- 

 tását mivel tudja igazohii ?" Más igazolványom nem lévén, meg- 

 mutattam nekik vasúti szabadj egj^emet. Nézték, nézték, de nem értet- 

 ték, mert szászok lévén, a magyar nj'-elvet nem bírták. „Menjünk a 

 csendőrségre" — monda. S azzal szépen körülfogva, kisértek mint- 

 egy jó 200 lépésnjáre, le egész az országútig. Ezalatt is igyekeztem 



