154 



váll. folytatták az építkezést, úgy liog-}^ midőn a következő évben, 

 tehát 1886-ban Alsó-Tátrafiiredre menet Poprádon megszálltam, már 

 hat nagy épület állott a parkban s volt kávéház és czukrászda is. 

 E kedves hely akkor már amiyira látogatott volt, hogy számos csalá- 

 don kívül, Idk ott nyaraltak, megszálló helye lett a tátrai turisták- 

 nak, kik a park előtt álló kocsikon innen tették meg kirándulásaikat 

 a vidékre s estére visszatérve, 400 — ^^500 vendéget is lehetett látni a 

 vendéglőben, Mk mindnyájan ott háltak. Hogy olcsó árai mellett is 

 a parkban mennyi utas fordulhatott meg ez évben, mutatja az, hogj" 

 a két hónap tiszta jövedelme már 17 ezer formt volt. mint ezt én 

 hiteles hehi'ől megtudtam. 



A Magas-Tátra rovarfaunájának a meggyüjtése lévén feladatom, 

 huzamos ideig laktam Alsó-Táti\afiireden, honnan hazatérőben, juhus 

 vég'e felé, pár najDig ismét a poprádi Husz-parknak' a vendége vol- 

 tam. Megérkezésem után másnap reg'gel rovarászul kimentem a 

 közel fekvő Gánócz-fürdőbe, a hol érdekes növénjd és állati kö-^üle- 

 teket lehetett találni s e végből akkor ott tartózkodtak Dr. Staub 

 Mór tanár és Dr. Szoxtagh Tamás, jelenleg a Földtani Litézet aligaz- 

 gatója, a palaeontologia jeles művelői. Estefelé Poprádra visszatérendő, 

 a nevezett urak ajánlkoztak, hogy haza kisérnek. Megérkezve a 

 parkba, meghívtam őket vendégeimül. ]Midőn az étterembe bemeniii 

 akartunk, szembe jött velem a ház úrnője, az öreg Husz-né, a ki 

 engem meglátva, örömét fejezte ki a felett, hogy ismét eljöttem, 

 egj^ben kérdezé ..tanár úr, szereti-e még a pisztrángot". „Óhl igen" 



— mondám". „Legyenek tehát ma este az én vendégeim". A már 

 zsúfolásig megtelt vendéglőben csak nagynehezen kaptunk helyet, 

 nemsokára jött a felszolgáló leány, egy nagy tál pisztránggal, egy 

 másik tálban pedig rákot s italul egy nagy üveg finom szekszárdi 

 vörösbort hozott, azzal az izenettel, hogy a háziasszony jó étvágyat 

 Mván s a bort igj'uk meg az ő egészségükre. 



A háziaknak ii^ányomban e nem várt szives figyelme, asztalunk 

 környékén valóságos lázadást, forrongást idézett elő. A felszolgáló 

 leányt s az egyetlen férfi fizetőpinczért szemrehányással ülették, 

 hogy ők már előbb kértek pisztrángot s nem kaphattak, mert 



— múlt mondák — inncsen. S ime ezek az urak, kik sokkal később 

 jöttek, egy egész tállal kaptak és hozzá még rákot is ! „Kedves 

 barátaim — mondám — itt már teimi kell valamit, hog\" a lázongó 

 kedélyeket lecsillai3Íthassuk". Ezzel székemre felállva, erős hangon 

 csendet kértem s kivágtam egy meglehetősen csüios dikcziót, a 

 melyhez segítségemül jött a finom szekszárdi is ! Elmondám, hogy a 

 vendégek egy része zokon vette, hogy mi a háziasszony különös 

 szívességéből pisztránghoz és rákhoz jutottunk. Ezeket nekünk előbb, 

 még akkor felajánlotta, midőn műiket vendégeiül meghívott. Egvben 



