44 



is csodállíozhatunk. De mindkét esetben (},gy és ugyanazon ered- 

 vményre jutunk, t. i. arra, hogy a haláls/inlelés jelenségét a 

 rovarok egy részénél öntudatos értelmi működések igaz- 

 gatják, melyeket, fiziológiai fol3^amatokkal megmagya- 

 rázni nem lehet. 



A Lymantria dispar L hernyójáról. 



Irta : ULBracH Edk. 



Ismeretes, liogy a Lymantria dispar L. azon lepkék közé tar- 

 tozik, ii melyeknek számbeli megjelenése az egyes években a leg- 

 nagyobb szélsőségek között mozog, űgy hogy némely esztendőben a 

 faj látszólag teljesen kiveszettnek tűnik fel, vagy legalább ritkaság- 

 számba meg}'', holott e,gj reá következő más esztendőbon annál 

 félelmetesebb mennyiségben jelenik meg erdeink és kérteink nagy 

 kárára. A megjelenésbeni ezen szeszélyességek jellemzik egyáltalá- 

 ban a Liparidák egész családját. 



Ennek a kártékon}^ lepkének hernyója már az 1913. év folya- 

 mán tetemes kárt okozott az isaszegi koronanradalmi erdőben, melyet 

 úgyszólván teljesen lekoppasztott. 



Az akkori kártétel azonban a reá következő évben véghezvitt 

 pusztításhoz képest valódi csekélységnek mondható, mert 1914-ben 

 az erdőn már június elején jól láthatók voltak a hernyórágás nyomai; 

 a hó második felében ez már oly arán^^okat öltött, hogy az erdő ez 

 időtájt már majdnem teljesen le volt tarolva és pedig nemcsak a 

 rendes táplálékul szolgáló tölgy és egyéb lombfák, hanem a külön- 

 féle bokrok lombja is válogatás nélkül martalékul esett e falánk 

 állat pusztításának, mely miután lombot már nem talált, a füvek és 

 alacsony növényeknek esett és azokat kezdte pusztítani, érvényt 

 szerezve nevének, mely görögül ugyanis „pusztítót" jelont. 



A míg a hernyók még a fákon honoltak, ürülékiik hullatása a 

 földön elterülő száraz faleveleken oly zörejt idézett elő, mintha zájDor 

 esne s ez az ürülék és talán a nagymennyiségű,- egymáshoz tapadt 

 sűrű czafatók, melyek azokból a fonalakból képződtek, a melyeken 

 a hernyók az ágakról le szoktak ereszkedni, meglehetős undorító 

 penészszagot terjesztettek, mely az erdőben való tartózkodást éppen 

 nem tette élvezetessé. 



A megkopasztott és kopáran az égnek meredező tölgyfaágakról 

 lelógó, a szél, az eső és talán maguk a tömegesen működő hernyók 

 által összegabalyított fonalczafatok akkoriban oly sűrűn csüngtek 

 le a kopasz fákról, hogy az erdőn való áthatolást majdnem lehetet- 

 lenné, mindenesetre azonban nagyon kellemetlenné tették. 



